ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2026 року 
м. Київ
справа № 200/4210/23
адміністративне провадження № К/990/6630/24 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Жука А.В., 
суддів: Загороднюка А.Г., Мельник-Томенко Ж.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження справу №200/4210/23 за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Краматорську про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії, провадження у якій відкрито 
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2023 року (головуючий суддя Дмитрієв В.С.) та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 11 січня 2024 року (колегія суддів у складі судді-доповідача Гаврищук Т.Г., суддів - Блохіна А.А., Сіваченка І.В.),
УСТАНОВИВ:
І. Історія справи
1. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, у якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, що полягає у не нарахуванні та не виплаті на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з урахуванням сум обов`язкових до сплати податків та внесків, з 28 липня 2022 року по 22 березня 2023 року;
- визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, що полягає у не нарахуванні та не виплаті на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, з урахуванням сум обов`язкових до сплати податків та внесків, з 03 червня 2023 року по 20 липня 2023 року включно;
- зобов`язати Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Краматорську, здійснити розрахунок та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, з урахуванням сум обов`язкових до сплати податків та внесків, з 28 липня 2022 року по 22 березня 2023 року включно;
- зобов`язати Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Краматорську здійснити розрахунок та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, з урахуванням сум обов`язкових до сплати податків та внесків, з 03 червня 2023 року по 20 липня 2023 року включно.
2. Обґрунтовуючи позовні вимоги зазначав, що рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 13 вересня 2021 року у справі №200/3471/21 задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, рішення в частині поновлення на посаді допущено до негайного виконання. 
3. Однак, відповідач не виконав судове рішення, у порядку, в спосіб та у строк, установлений судовим рішенням, що підлягало негайному виконанню. 
4. Позивач указав, що оскільки постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 26 липня 2022 року рішення суду першої інстанції від 13 вересня 2021 року скасовано, та ураховуючи, що постановою Верховного Суду від 23 березня 2023 року постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 26 липня 2022 року скасовано, а рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 вересня 2021 року залишено в силі, то відповідач повинен був нарахувати та виплати позивачу: середній заробіток за час вимушеного прогулу з 28 липня 2022 року по 22 березня 2023 року та середній заробіток за час затримки виконання рішення суду з 03 червня 2023 року по 20 липня 2023 року, оскільки 21 липня 2023 року є датою поновлення позивача на посаді.
Короткий зміст судових рішень першої та апеляційної інстанцій
5. Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2023 року позовні вимоги задоволено частково:
- визнано протиправною бездіяльність Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, що полягає у не нарахуванні та не виплаті на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, з урахуванням сум обов`язкових до сплати податків та внесків, з 03 червня 2023 року по 20 липня 2023 року включно;
- зобов`язано Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Краматорську здійснити розрахунок та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, з урахуванням сум обов`язкових до сплати податків та внесків, з 03 червня 2023 року по 20 липня 2023 року включно.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
6. Задовольняючи позовні вимоги частково суд першої інстанції зазначив, що рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 13 вересня 2021 року у справі №200/3471/21 ОСОБА_1 поновлено в органах Державного бюро розслідувань на посаді начальника Третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську з 01 березня 2021 року. 
7. Наказом Територіального управління ДБР, розташованого у місті Краматорську від 21 липня 2023 року №39-ОС, поновлено позивача на посаді начальника Третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, з 01 березня 2021 року.
8. Отже, рішення про поновлення позивача на посаді не було виконано негайно.
9. Суд першої інстанції з`ясував, що рішенням Донецького окружного адміністративного суду у справі №200/1857/23, вирішено питання стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду з 23 березня 2023 року по 02 червня 2023 року включно, а тому позивач має право на виплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 вересня 2021 року у справі №200/3471/21 з 03 червня 2023 року по 20 липня 2023 року.
10. Щодо вимоги про стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 26 липня 2022 року по 23 березня 2023 року суд першої інстанції з`ясував, що постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 26 липня 2022 року у справі №200/3471/21 скасовано рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 вересня 2021 року [про поновлення позивача на посаді] у справі №200/3471/21 та прийнято нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
11. При цьому, постановою Верховного Суду від 23 березня 2023 року скасовано постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 26 липня 2022 року та рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 вересня 2021 року залишено в силі.
12. Суд першої інстанції констатував, що відповідач не мав обов`язку щодо виконання судового рішення про поновлення позивача на посаді з 26 липня 2022 року по 23 березня 2023 року, а саме до часу прийняття судом касаційної інстанції судового рішення про скасування постанови суду апеляційної інстанції і залишення в силі рішення суду першої інстанції.
13. У зв`язку з відсутністю обов`язку відповідача поновлення позивача на посаді з 26 липня 2022 року по 23 березня 2023 року (відсутня вина роботодавця) суд першої інстанції вирішив, що цей період не є вимушеним прогулом, а тому відсутні правові підстави для нарахування та виплати на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 27 липня 2022 року по 23 березня 2023 року.
14. Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 11 січня 2024 року рішення суду першої інстанції скасовано в частині задоволених позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення ро поновлення на роботі за період з 03 червня 2023 року по 20 липня 2023 року.
У цій частині прийнято нову постанову, якою у задоволенні позову відмовлено.
В іншій частині рішення Донецького окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2023 року залишено без змін.
15. Суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, однак з інших мотивів.
16. Зокрема, з`ясував, що 28 жовтня 2020 року (до прийняття судом першої інстанції від 13 вересня 2021 року рішення у справі №200/3471/21) позивачем був укладений контракт з ІНФОРМАЦІЯ_1 про проходження військової служби у Збройних Силах України. На дату прийняття судом першої інстанції рішення у цій справі, позивач на підставі наказу по стройовій частині від 07 червня 2023 року №161, продовжував проходити військову службу в ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
17. Згідно з частиною другою статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту».
18. Зазначив, що з 19 липня 2022 року набрав чинності Закон України від 01 липня 2022 року №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», яким внесено зміни до Кодексу законів про працю України. Зокрема в частині третій статті 119 КЗпП України замінено слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» на «зберігаються місце роботи і посада».
19. З урахуванням наведених норм суд апеляційної інстанції погодився з доводами відповідача про те, що у позивача з 19 липня 2022 року відсутнє право на отримання середнього заробітку в Територіальному управлінні Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську.
20. За таких обставин, колегія суддів вважала, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську та стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з урахуванням сум обов`язкових до сплати податків та внесків, за період з 28 липня 2022 року по 22 березня 2023 року.
21. Щодо вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі за період з 03 червня 2023 року по 20 липня 2023 року суд апеляційної інстанції зауважив, що право на отримання середнього заробітку згідно статті 236 КЗпП України виникає у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу.
22. Зазначив, що у межах цієї справи з`ясовано, що позивач у спірний період проходив військову службу, тому внаслідок здійсненої відповідачем у спірний період затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі ОСОБА_1 не був і не міг бути позбавлений можливості виконувати роботу в Територіальному управлінні Державного бюро розслідувань, розташованому у місті Краматорську, та, у тому числі, отримувати там заробітну плату згідно Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року №2352-ІХ.
23. З огляду на викладене суд апеляційної інстанції вирішив, що підстави для стягнення на користь позивача середнього заробітку за період з 03 червня 2023 року по 20 липня 2023 року включно відсутні.
Короткий зміст касаційної скарги 
24. Не погоджуючись із такими судовими рішеннями ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
25. Як на підставу касаційного оскарження судових рішень у цій справі указує на пункти 1, 3 частини четвертої статті 328 КАС України. 
26. Обґрунтовуючи посилання на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України зазначає про неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду щодо застосування статті 236 КЗпП України, викладених у постанові від 05 жовтня 2023 року у справі №340/693/22.
27. Обґрунтовуючи посилання на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України указує про відсутність висновків Верховного Суду щодо застосування статей 235, 236 та частини третьої статті 119 КЗпП України у подібних правовідносинах.
28. Переконує, що частина третя статті 119 КЗпП України не може бути застосована до спірних правовідносин, оскільки з 01 березня 2021 року по 20 липня 2023 року позивач не перебував у трудових відносинах з відповідачем.
Позиція інших учасників справи
29. 15 березня 2024 року до касаційного суду надійшов відзив Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, у якому відповідач заперечив проти доводів касаційної скарги та просив залишити оскаржувані судові рішення без змін.
Рух адміністративної справи в суді касаційної інстанції
30. 20 лютого 2024 року до касаційного суду надійшла скарга ОСОБА_1 .
31. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20 лютого 2024 року для розгляду справи №200/4210/23 визначено колегію суддів у складі: головуючого судді - Жука А.В., суддів -Загороднюка А.Г., Мельник-Томенко Ж.М.
32. Ухвалою Верховного Суду від 06 березня 2024 року відкрито касаційне провадження за скаргою ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2023 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 11 січня 2024 року у справі №200/4210/23 на підставі пунктів 1, 3 частини четвертої статті 328 КАС України.
33. Ухвалою Верховного Суду від 28 травня 2026 року закінчено підготовчі дії, справу №200/4210/23 призначено до касаційного розгляду у порядку письмового провадження у суді касаційної інстанції за наявними у справі матеріалами.
ІІ. Установлені судами фактичні обставини справи
34. Наказом Територіального управління ДБР, розташованого у місті Краматорську від 26 лютого 2021 року ОСОБА_1 звільнено з посади на підставі пунктів 2,5 частини третьої статті 13 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», пункту 1 частини першої та частини четвертої статті 87 Закону України «Про державну службу» (у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок змін у штатному розписі).
35. Позивач оскаржив наказ про звільнення.
36. Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 13 вересня 2021 року у справі №200/3471/21 адміністративний позов ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Краматорську задоволено: 
- визнано протиправним та скасовано наказ Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську від 26 лютого 2021 року №43-ос «Про звільнення ОСОБА_1 » з посади начальника Третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську;
- поновлено ОСОБА_1 в органах Державного бюро розслідувань на посаді начальника Третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську з 01 березня 2021 року; 
- стягнуто з Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 березня 2021 року по 13 вересня 2021 року в сумі 463 910 грн 65 коп. 
Допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 з 01 березня 2021 року на посаді начальника Третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську. 
Допущено до негайного виконання рішення суду в частині стягнення з Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць.
37. Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 26 липня 2022 року скасовано рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 вересня 2021 року у справі №200/3471/21, та відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Краматорську про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді.
38. Постановою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 23 березня 2023 року вирішено скасувати постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 26 липня 2022 року та залишити в силі рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 вересня 2021 року.
39. Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 вересня 2021 року в частині поновлення на посаді тривалий час не виконувалося.
40. 02 травня 2023 року позивач звернувся до суду з позовом до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, у якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив: 
- визнати бездіяльність Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, що полягає у не нарахуванні та не виплаті на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі з урахуванням сум обов`язкових до сплати податків та внесків з 14 вересня 2021 року по 02 червня 2023 року протиправною; 
- зобов`язати Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Краматорську, здійснити розрахунок та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі з урахуванням сум обов`язкових до сплати податків та внесків з 14 вересня 2021 року по 02 червня 2023 року.
41. Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 31 липня 2023 року у справі №200/1857/23 частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 :
- визнано протиправною бездіяльність Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, що полягає у не нарахуванні та не виплаті на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, з урахуванням сум обов`язкових до сплати податків та внесків, з 14 вересня 2021 року по 27 липня 2022 року, з 23 березня 2023 року по 02 червня 2023 року включно;
- зобов`язано Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Краматорську здійснити розрахунок та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, з урахуванням сум обов`язкових до сплати податків та внесків, з 14 вересня 2021 року по 27 липня 2022 року, з 23 березня 2023 року по 02 червня 2023 року включно. 
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
42. Наказом Територіального управління ДБР, розташованого у місті Краматорську від 21 липня 2023 року №39-ОС поновлено позивача на посаді начальника Третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, з 01 березня 2021 року.
43. Суд апеляційної інстанції додатково установив, що 28 жовтня 2020 року (до прийняття судом першої інстанції рішення від 13 вересня 2021 року у справі №200/3471/21) позивач уклав контракт з ІНФОРМАЦІЯ_1 про проходження військової служби у Збройних Силах України. На дату прийняття судом першої інстанції рішення у цій справі (№200/4210/23), позивач на підставі наказу по стройовій частині від 07 червня 2023 року №161, продовжував проходити військову службу в ІНФОРМАЦІЯ_2 .
44. Уважаючи, що має право на виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 28 липня 2022 року (дата постанови Першого апеляційного адміністративного суду, яким скасовано рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 вересня 2021 року у справі №200/3471/21) по 22 березня 2023 року (23 березня 2023 року дата постанови Верховного Суду, яким рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 вересня 2021 року залишено в силі), а також на виплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі з 03 червня 2023 року (відповідно до висновкам у рішенні Донецького окружного адміністративного суду від 31 липня 2023 року по справі №200/1857/23) по 20 липня 2023 року (день, що передує дню поновлення на посаді), позивач звернувся до суду з цим позовом.
ІІІ. Позиція Верховного Суду 
45. Відповідно до частин першої та другої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої та/або апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
46. У межах касаційного провадження слід вирішити питання наявності/відсутності підстав для задоволення вимог позивача про стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 28 липня 2022 року по 22 березня 2023 року та середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі за період з 03 червня 2023 року по 20 липня 2023 року.
47. Касаційне провадження відкрито, у тому числі, на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України - у зв`язку із відсутністю висновку Верховного Суду щодо застосування статей 235, 236 та частини третьої статті 119 КЗпП України у подібних правовідносинах.
48. Позивач переконує, що частина третя статті 119 КЗпП України не може бути застосована до спірних правовідносин, оскільки з 01 березня 2021 року по 20 липня 2023 року він не перебував у трудових відносинах з відповідачем.
49. Колегія суддів звертає увагу на те, що після відкриття касаційного провадження у цій справі Верховний Суд у постанові від 20 листопада 2024 року у справі №560/4660/23 сформував висновок щодо застосування статті 236 КЗпП України та частини третьої статті 119 КЗпП України у подібних правовідносинах. 
50. У силу приписів частини третьої статті 341 КАС України, Верховний Суд ураховує зазначені висновки при вирішенні цього спору і далі зазначає таке.
51. Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
52. Відповідно до частини першої статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.
53. Приписами статті 236 КЗпП України передбачено, що у разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
54. Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання роботодавцем про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх обов`язків.
55. Тобто, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника вважається виконаним тоді, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника.
56. При розумінні роботи як регулярно виконуваної працівником діяльності, обумовленої трудовим договором, поновлення на роботі також включає допущення працівника до фактичного виконання трудових обов`язків, тобто створення умов, за яких він може їх здійснювати.
57. Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі №521/1892/18, від 20 жовтня 2022 року у справі №160/12318/21.
58. У справі, що розглядається, рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 13 вересня 2021 року у справі №200/3471/21, яке набрало законної сили, серед іншого, поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Третього слідчого відділу (відділу з розслідування військових злочинів) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську з 01 березня 2021 року. При цьому допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.
59. Отже, існування зазначеного судового рішення породжує у відповідача обов`язок його виконання щодо поновлення ОСОБА_1 на указаній посаді, який має бути здійснений, шляхом видання відповідачем відповідного наказу.
60. Між тим, як вбачається з матеріалів справи та не заперечується самим відповідачем, рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 вересня 2021 року у справі №200/3471/21 виконано лише 21 липня 2023 року шляхом видання наказу №39-ос.
61. За таких обставин та правового врегулювання Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про затримку з боку відповідача виконання судового рішення про поновлення на посаді.
62. Верховний Суд зазначає, що середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникла у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно із фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.
63. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року (справа №755/12623/19) визначила природу середнього заробітку за час вимушеного прогулу, вказавши, що такий заробіток за природою є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію. Незаконне звільнення - це незаконне припинення роботодавцем із працівником трудового договору в односторонньому порядку. У свою чергу, виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника полягає у відновленні трудового договору, який раніше існував і був незаконно припинений.
64. Конституційний Суд України неодноразово надавав офіційне тлумачення частині другій статті 233 КЗпП України. Так, Конституційний Суд України у рішенні від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 дійшов висновку, що під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Однією з таких гарантій Конституційний Суд України визнав оплату за час простою, який мав місце не з вини працівника.
До вимушеного прогулу прирівнюється затримка роботодавцем виконання рішення про поновлення на роботі (стаття 236 КЗпП України). Середній заробіток за своїм змістом також є державною гарантією, право на отримання якої виникає у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин.
65. Як зазначено вище, рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 вересня 2021 року в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді виконано лише 21 липня 2023 року шляхом видання наказу №39-ос.
66. Отже, за указаний період мав бути виплачений середній заробіток, адже згідно зі статтею 236 КЗпП України затримка роботодавцем виконання рішення про поновлення на посаді фактично ототожнена розміру заробітної плати, яку б позивач мав отримувати у цей період, перебуваючи у трудових відносинах з відповідачем.
67. Водночас, як встановлено судом апеляційної інстанції, 28 жовтня 2020 року позивач уклав контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України. На дату прийняття судом першої інстанції рішення у цій справі (№200/4210/23), позивач на підставі наказу по стройовій частині від 07 червня 2023 року №161, продовжував проходити військову службу в ІНФОРМАЦІЯ_2 .
68. Відповідно до частин першої-третьої статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає у тому числі проходження військової служби.
69. Згідно з частинами першою-другою статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
70. Згідно з частиною другою статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою, четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту».
71. Частиною третьою статті 119 КЗпП України (у редакції, чинній на момент укладення позивачем указаного контракту) було визначено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу; військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, у яких вони працювали на час призову.
72. 24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресію рф проти України Указом Президента України №64/2022 введено воєнний стан із 05 год 30 хв 24 лютого 2022 року, який триває і на теперішній час.
73. 19 липня 2022 року набрав чинності Закон України від 01 липня 2022 року №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», яким внесено зміни до КЗпП України, зокрема в частині третій статті 119 замінено слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» на «зберігаються місце роботи і посада».
74. Наведене свідчить, що з 19 липня 2022 року припинено нарахування середнього заробітку, у тому числі за час вимушеного прогулу, працівникам у період проходження військової служби за контрактом.
75. За загальним правилом, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
76. Таким чином, у правовідносинах, які склались у цій справі, застосуванню підлягають приписи статей 235, 236 КЗпП України у взаємозв`язку зі статтею 119 КЗпП України (у редакції, чинній з 19 липня 2022 року), положеннями Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
77. При цьому варто зазначити, що висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 05 жовтня 2023 року у справі №340/693/22, на які посилається позивач у своїй касаційній скарзі, не є релевантними для обставин справи, що розглядається, а відтак не підлягають застосуванню.
78. Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в Рішенні від 26 грудня 2011 року №20-рп/2011, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.
79. Конституційний Суд України у Рішенні від 22 травня 2018 року №5-р/2018 сформулював правову позицію, відповідно до якої держава виходячи з існуючих фінансово-економічних можливостей має право вирішувати соціальні питання на власний розсуд. Тобто, у разі значного погіршення фінансово-економічної ситуації, виникнення умов воєнного або надзвичайного стану, необхідності забезпечення національної безпеки України, модернізації системи соціального захисту тощо держава може здійснити відповідний перерозподіл своїх видатків з метою збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства. Проте держава не може вдаватися до обмежень, що порушують сутність конституційних соціальних прав осіб, яка безпосередньо пов`язана з обов`язком держави за будь-яких обставин забезпечувати достатні умови життя, сумісні з людською гідністю.
У пункті 3 вказаного Рішення зазначено, що Верховна Рада України, виходячи з існуючих фінансово-економічних можливостей держави та з метою збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства має змогу запроваджувати, змінювати, скасовувати або поновлювати такі пільги, оскільки вони не мають фундаментального характеру, а отже, не можуть розглядатися як конституційні права, свободи та гарантії їх реалізації.
80. Варто зауважити, що наразі Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року №2352-ІХ є чинним та обов`язковим до виконання, а, тому виплата середнього заробітку на підприємстві (в установі/організації), де працювала особа на час укладення контракту, незалежно від підпорядкування та форми власності, здійснюється по 18 липня 2022 року включно, тобто до набрання чинності цим Законом.
81. Наведені позивачем доводи в обґрунтування поданої касаційної скарги не свідчать про порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
82. За такого правового врегулювання та обставин справи, Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про відсутність у позивача з 19 липня 2022 року права на отримання середнього заробітку в Територіальному управління ДБР, розташованому у м.Краматорську.
Висновки за результатами розгляду касаційних скарг 
83. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення першої та (або) апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
84. Згідно з частиною першою статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
85. Зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
IV. Висновки щодо судових витрат
86. З огляду на результат касаційного перегляду справи перерозподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
2. Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2023 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 11 січня 2024 року у справі №200/4210/23 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та не може бути оскаржена.

..................................

..................................

..................................
А.В. Жук
А.Г. Загороднюк
Ж.М. Мельник-Томенко
Судді Верховного Суду