ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

02 липня 2026 року  м. Чернівці Справа № 725/5996/24

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Лисака І.Н.,
суддів: Височанської Н.К., Перепелюк І.Б.,
за участю секретаря судового засідання: Сарган Ю.В.,
позивач/ відповідач за зустрічним позовом: ОСОБА_1 ,
відповідач/ позивач за зустрічним позовом: ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Шкляр Марина Михайлівна,

при розгляді справи за апеляційною скаргою  ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , на рішення Чернівецького районного суду м. Чернівці від 25 лютого 2026 року, ухваленого під головуванням судді Войтуна О.Б., дата виготовлення повного тексту рішення суду не зазначена,

ВСТАНОВИВ:
У червні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , в якому просила:
визначити ОСОБА_1 додатковий строк у два місяці з моменту набрання рішенням законної сили для подання заяви про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на ім`я ОСОБА_2 , видане приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Шкляр М.М. за спадковою справою №25/2022 після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В обґрунтування позову зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_4 , після смерті якого відкрилася спадщина на належне йому майно, а саме квартиру по АДРЕСА_1 .
Маючи намір прийняти спадщину вона 30.05.2024 року звернулася до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, однак 19.06.2024 року отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії з підстав пропуску Провадження №22-ц/822/1174/26
строку встановленого законодавством на прийняття спадщини.
Вказувала, що визначений законом строк нею пропущено з поважних причин, а саме у зв`язку із тим, що вона проживає на Кіпрі, у неї є 2-є малолітніх дітей, яким на час смерті спадкодавця виповнилося 2,3 роки, що позбавило її виїхати з Кіпру та залишити дітей на чоловіка, так як останній є сержантом за контрактом та проходить службу в Національній гвардії Кіпру і постійно перебуває на службі, відрядженнях, а їх діти починаючи з лютого по грудень 2022 року перебували вдома через триваючу хворобу, що також, як і запровадження в Україні воєнного стану, позбавило її можливості приїзду та звернення до нотаріуса у відповідний строк. 
На підставі наведеного, з посиланням на норми права, які регулюють спірні правовідносини, просила позов задовольнити.
В подальшому, у липні 2025 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , в якому просила:
визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 30 квітня 2025 року на ім`я ОСОБА_1 , приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Шкляр М.М. за спадковою справою 25/2022 після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на частину квартири за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2593382873060, номер відомостей про речове право 59685526, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 78657337 від 30.04.2025 року;
вирішити питання щодо розподілу судових витрат.
В обґрунтування позову покликалася на те, що вона є спадкоємцем 5 черги після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та прийняла спадщину шляхом звернення до нотаріуса із відповідною заявою, як наслідок, отримала свідоцтво про право на спадщину за законом від 27.07.2023 року, реєстровий номер 1720.
Звернула увагу на те, що заочним рішенням Чернівецького (Першотравневого) районного суду м. Чернівці від 04.11.2024 року у цій справі було задоволено позов ОСОБА_1 , визначено їй додатковий строк у два місяці з моменту набрання рішенням законної сили для подання заяви про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_4 та визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 28.07.2023 року, реєстровий номер 1720, виданого на ім`я ОСОБА_2 приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Шкляр М.М. за спадковою справою 25/2022 після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
На підставі вказаного рішення ОСОБА_1 подала заяву до приватного нотаріуса та отримала оскаржуване свідоцтво про право на спадщину за законом.
Вважає, що після скасування вказаного заочного рішення відповідач за зустрічним позовом втратила право на спадкування, а тому з урахуванням наведеного просила зустрічний позов задовольнити.
Рішенням Чернівецького районного суду м. Чернівці від 25 лютого 2026 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Визначено ОСОБА_1 додатковий строк у два місяці, з моменту набрання рішенням законної сили, для подання заяви про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Визнано недійсним свідоцтво на право на спадщину за законом від 28.07.2023 року реєстровий номер 1720 на ім`я ОСОБА_2 , видане приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Шкляр Мариною Михайлівною за спадковою справою 25/2022 після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Шкляр М.М., про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним відмовлено.
Скасовано накладений ухвалою суду від 30.07.2025 року арешт на нерухоме майно.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду ОСОБА_2 через свого представника оскаржено таке в апеляційному порядку.
Вказує, що строк на прийняття спадщини ОСОБА_1 був пропущений без поважних причин, а її доводи підстав пропуску, а саме те, що вона проживає за межами України на Кіпрі, виховує двох малолітніх дітей, яким на момент смерті її батька було 2 роки 3 місяці й відповідно, остання не могла виїхати за межі ОСОБА_5 і залишити дітей на чоловіка, який є сержантом за контрактом в Національній Гвардії Кіпру і постійно знаходиться на роботі, в тому числі іноді в нічний час доби чи відрядженнях, хворобу дітей в період з лютого 2022 року по грудень 2022 року, що зумовило постійне перебування вдома й унеможливлювало приїзд ОСОБА_1 в Україну для звернення до нотаріуса, як і запровадження на території України воєнного стану, - не є поважними причинами, а позивачем за первісним позовом не надано належних та допустимих доказів того, що у неї існували поважні причини на пропуск встановленого законодавством строку для прийняття спадщини. 
Звертає увагу й на те, що ОСОБА_1 не була позбавлена можливості направити заяву про прийняття спадщини поштовим зв`язком, звернутися до нотаріуса, який здійснює свою діяльність в Республіці Кіпр чи до консульської установи для складання заяви про прийняття спадщини, доказів такого не надано, як і доказів відмови в наданні зазначеної послуги по місцю її проживання за кордоном.
Крім того вважає, що вимога про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину є передчасною.
За обставин постійного проживання у Республіці Кіпр задовго до початку військових дій на території України у позивача була як об`єктивна так і суб`єктивна можливість подати заяву про прийняття спадщини, оформлену у встановленому законом порядку, у визначений законом строк, доказів зворотного позивачем до позовної заяви долучено не було.
В долученій до позовної заяви інформації лікаря ОСОБА_6 , стосовно ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зазначено про те, що у них часті інфекції нижніх дихальних шляхів, бронхіт, бронхіоліт і отит, що зазвичай в період з лютого 2022 року по грудень 2022 року вони залишалися вдома з важкими тривалими епізодами бронхіту, їх також направили на обстеження до дитячого пульмонолога, через що їм доводилося бути відсутніми в дитячому садку протягом багатьох тижнів / у цей період відсутності в дитячому садку мама мала залишатися з ними вдома, доглядаючи за ними до одужання, що ставало причиною її відсутності на роботі протягом вищеназваного часового періоду. 
Зазначена інформація на думку апелянта не містить конкретних періодів лікування дітей, отримання відпустки позивачем для догляду за дітьми з зазначенням періодів, довідок від лікаря про причини не відвідування дитячого садка дітьми, тощо.
Зазначений доказ не є належним та допустимим, оскільки зазначена в ньому інформація не підтверджує, що саме в період з лютого 2022 року по грудень 2022 року у позивача по справі була відсутня можливість вчасно подати заяву про прийняття спадщини. Зазначення про те, що дітям доводилося бути відсутніми в дитячому садку протягом багатьох тижнів не рівнозначна бути відсутніми в дитячому садку весь період.
Крім того, вказує й на те, що доказів на підтвердження доводів відповідачки щодо достеменної обізнаності позивача про смерть батька суду не надано, а зазначені неправомірні висновки суду першої інстанції спростовуються саме позивачем по справі, оскільки в позовній заяві відсутнє посилання про необізнаність щодо смерті батька, обізнаність про смерть батька в певний час. При цьому позивач по справі надає докази на обґрунтування причин пропуску строку звернення до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини саме з дати смерті батька.
На підставі наведеного просить рішення суду скасувати та ухвалити нову постанову про відмову в задоволенні первісного позову й задоволення зустрічних позовних вимог.
У відзиві ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_9 , просить рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення. Наводить обставини викладені в позовній заяві. 
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Ухвалюючи рішення про задоволення первісного позову суд виходив з того, що ОСОБА_2 у заяві зазначила, що крім неї спадкоємців немає, поряд з тим із матеріалів спадкової справи також встановлено, що нотаріусом коло спадкоємців не встановлювалося та відповідно й ОСОБА_1 як спадкоємицю першої черги не було повідомлено про відкриття спадкової справи.
Тому, виходячи із матеріалів спадкової справи та поведінки відповідачки, яка повідомила нотаріусу про відсутність інших спадкоємців, а також дій самого нотаріуса, яка не встановила наявність чи відсутність спадкоємців попередніх черг, відсутні підстави стверджувати, що ОСОБА_1 було відомо про смерть батька та відповідно свідоме пропущення строку на звернення із заявою про прийняття спадщини.
Доказів на підтвердження доводів відповідачки щодо достеменної обізнаності позивача про смерть батька суду не надано.
Натомість той факт, що ОСОБА_1 з батьком не проживала, тривалий час проживає за кордоном та на час смерті батька була зайнята доглядом малолітніх дітей, суд вважав, що такі обставини в контексті даної справи можливо вважати поважними, та їх наявність дала суду підстави для визначення позивачці додатково строку на подання заяви про прийняття спадщини.
Крім того вказав, що виходячи з того, що право на спадкування за законом спадкоємці мають почергово, а ОСОБА_2 не повідомила нотаріусу про наявність спадкоємців попередніх черг, а тому суд дійшов до висновку, що вона не мала права на спадкування, отже вимога про визнання недійсним свідоцтва на право на спадщину за законом від 28.07.2023 року реєстровий номер 1720 на ім`я ОСОБА_2 , є обґрунтованою та підлягала задоволенню, а враховуючи, що суд прийшов до висновку про задоволення позову ОСОБА_1 , отже були відсутні підстави для задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 .
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача та пояснення учасників, які прийняли участь у справі, обговоривши аргументи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог, приходить до висновків, що рішення суду зазначеним вимогам закону не відповідає в повній мірі.
Так, судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 02.03.2022 року (т.1 а.с.55).
ОСОБА_4 на день смерті був зареєстрований в квартирі по АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою Департаменту надання адміністративних послуг ЧМР №Д2491 від 04.08.2022 року (т.1 а.с.56).
ОСОБА_1 є донькою померлого ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 (т.2 а.с.138/зворот).
ОСОБА_2 є племінницею ОСОБА_4 , що підтверджується копіями свідоцтва про народження, свідоцтва про одруження, свідоцтва про народження, свідоцтвом про розірвання шлюбу (т.1 а.с.58/зворот, 63/зворот).
09.08.2022 року ОСОБА_2 подано заяву до нотаріуса №74, в якій зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її дядько, після його смерті відкрилася спадщина і яку вона приймає, крім неї спадкоємців не має, а приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Шкляр М.М. відкрито та проведено реєстрацію спадкової справи №25-2022, спадкодавець ОСОБА_4 (а.с.54, 59-62).
28.07.2023 року ОСОБА_2 подала приватному нотаріусу Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Шкляр М.М. заяву №67 про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, а саме на спірної квартири (а.с.56).
В матеріалах справи також міститься фотокопія спадкової справи за №25/2022 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 (т.2 а.с.59-163).
З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №369025514 вбачається, що 28.07.2023 року проведено реєстрацію квартири по АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 , розмір частки (т.2 а.с.13).
Постановою приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Шкляр М.М. від 19.06.2024 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку із пропуском нею строку на подання заяви про прийняття спадщини. Документи до нотаріуса були подані 30.05.2024 року (т.1 а.с.21/зворот).
З наданих ОСОБА_1 письмових доказів вбачається, що остання проживає за межами України, а саме в Республіці Кіпр, має двох малолітніх дітей: доньку ОСОБА_10 та сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (т.2 а.с.3, 11, 15).
29.04.2024 року консультуючим Педіатром-неонатологом д-ром ОСОБА_11 видано ОСОБА_1 довідку наступного змісту: ОСОБА_7 та ОСОБА_8 її пацієнти з народження, мають часті інфекції дихальних шляхів, зазвичай в період з лютого 2022 року по грудень 2022 року вони залишалися вдома з важкими тривалими епізодами бронхіту, їх також направляли на обстеження до дитячого пульмонолога. Через це їх доводилося бути відсутніми в дитячому садку протягом багатьох тижнів, як наслідок мати доглядала їх вдома, що стало причиною її відсутності на роботі (т.2 а.с.9).
Чоловік ОСОБА_1 – ОСОБА_12 проходить військову службу за контрактом в Національній Гвардії (танкові війська), що підтверджується довідкою складу 700 Санітарно-матеріальної бази Лімасон від 28.03.2024 року (т.2 а.с.17, 19).
З медичних довідок Державної служби охорони здоров`я Лімасон вбачається: 
від 08.09.2025 року, що ОСОБА_13 страждала на часті бронхіти з використанням бронхорозширювачів у періоди з 23.02.2022 по 15.03.2022 року, 07.04.2022 по 22.04.2022, 12.05.2022 по 27.05.202, 23.06.2022 по 07.07.2022, 10.08.2022 по 24.08.2022 (т.1 а.с.31);
08.09.2025 року, що ОСОБА_14 страждав на частий бронхіт з використанням бронхорозширювачів у періоди з 18.03.2022 по 03.04.2022, 29.04.2022 по 06.05.2022, 06.06.2022 по 17.06.2022, 19.07.2022 по 02.08.2022, 26.08.2022 року по 06.09.2022 року (т.1 а.с.31/зворот).
З довідки Клініки ЛОР вбачається, що ОСОБА_15 перебувала під наглядом консультанта ЛОР через рецидивуючий тонзиліт та аденоїдит упродовж 2022 року, особливо тяжкі періоди між березнем та червнем 2022 року, у червні 2023 року проведено тонзилектомію та аденотомію (т.1 а.с.28).
З медичного звіту доктора медицини ОСОБА_16 (травматолога-ортопеда) від 02.09.2025 року вбачається, що ОСОБА_17 перебував під постійним медичним наглядом у період з березня 2022 року по вересень 2022 року через болі в коліні (прогресуючий остеоартрит), у цей період він постійно отримував лікування, у зв`язку з тяжкістю його стану, ОСОБА_18 потребував постійної допомоги у своїй повсякденній діяльності, яку надавала ОСОБА_1 (а.с. /зворот).
Щодо первісного позову.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі №554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі №520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі №209/3085/20).
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі №638/2304/17).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі №761/42030/21).
Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (частина 1 статті 1217 ЦК України).
За приписами частин першої та другої ст.1220 ЦК України визначено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).
У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (частина друга статті 1223 ЦК України).
Згідно статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
Стаття 1261 ЦК України вказує на те, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
У частині першій статті 1265 ЦК України вказано на те, що у п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа.
Відповідно до частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).
Отже, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.
У частині першій статті 1270 ЦК України передбачено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Відповідно до частин першої і третьої статті 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.
З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.
Суд не може визнати поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, встановлення факту проживання однією сім`єю), невизначеність між спадкоємцями хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови.
Рішення обґрунтовується лише тими доказами, які одержані у визначеному законом порядку та досліджені в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовані вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд повинен мотивувати свої дії та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Правила частини третьої статті 1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо: 1) спадкоємець пропустив строк для прийняття спадщини; 2) у спадкоємця були перешкоди для подання заяви для прийняття спадщини; 3) ці обставини визнані судом поважними (див.: постанову Верховного Суду від 20 березня 2024 року у справі №545/1231/23).
Оцінка поважності причин пропуску строку прийняття спадщини повинна, у першу чергу, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду.
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі №6-1486цс15, від 23 серпня 2017 року у справі №6-1320цс17 та постановах Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №565/1145/17, від 17 жовтня 2019 року у справі №766/14595/16, від 30 січня 2020 року у справі №487/2375/18, від 31 січня 2020 року у справі №450/1383/18, від 17 серпня 2023 року у справі №626/274/22, від 14 лютого 2024 року у справі №754/3327/22, від 10 липня 2024 року у справі №522/13476/23.
Вирішуючи питання поважності причин пропуску шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України для прийняття спадщини, суд має враховувати, що такі причини визначаються індивідуально в кожному конкретному випадку з огляду на обставини кожної справи (див.: постанову Верховного Суду від 07 грудня 2023 року у справі №548/2415/21).
Головною ознакою поважних причин є те, що вони унеможливлюють своєчасне звернення із заявою про прийняття спадщини (див.: постанову Верховного Суду від 31 липня 2024 року у справі №706/275/22).
За конкретних фактичних обставин кожної справи суд має оцінювати тривалість пропуску строку для прийняття спадщини, що має важливе правове значення (див.: постанову Верховного Суду від 03 квітня 2024 року у справі №639/8197/21).
Зокрема, не є поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини: незнання про смерть спадкодавця; юридична необізнаність спадкоємця про порядок прийняття спадщини, похилий вік; непрацездатність; встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, установлення факту проживання однією сім`єю); невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину; відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини; несприятливі погодні умови; перебування в депресії у зв`язку зі смертю спадкодавця, оскільки глибокі душевні страждання через смерть близької чи знайомої людини відчуває переважна більшість людей.
Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, у тому числі, закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо (див.: постанову Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі №361/8259/18).
При цьому, саме по собі незнання про смерть спадкодавця без установлення інших об`єктивних, непереборних, істотних труднощів на вчинення дій щодо прийняття спадщини, не свідчить про поважність пропуску зазначеного строку.
Отже, необізнаність про смерть спадкодавця не є поважною причиною для визначення додаткового строку для прийняття спадщини.
Правозастосовча практика Верховного Суду у подібних правовідносинах є незмінною та усталеною.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2024 року у справі №686/5757/23 дійшла висновку, що за конкретних фактичних обставин кожної справи пропуск строку для прийняття спадщини суд має оцінювати з урахуванням тривалості такого пропуску та загальних засад цивільного законодавства, як розумність, добросовісність та справедливість.
Головною ознакою поважних причин такого пропуску є те, що вони унеможливлюють своєчасне звернення із заявою про прийняття спадщини.
Неподання заяви умисно чи з необережності (недбалості) не може бути підставою для визначення спадкоємцю додаткового строку для прийняття спадщини.
Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. Оцінка поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини повинна, першорядно, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду.
Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 08 червня 2026 року у справі №459/596/24.
Крім того, у постанові Верховного Суду від 02 лютого 2022 року в справі №756/957/18 зазначено, що «поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є ті, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Отже, строки на подання заяви про прийняття спадщини не визнаються преклюзивними, можуть бути поновлені з дотриманням правил частини третьої 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини і можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними. Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через власну пасивну поведінку, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах: від 04 листопада 2015 року у справі №6-1486цс15, від 14 вересня 2016 року у справі №6-1215цс16».
Верховний Суд в постанові від 13 червня 2025 року у справі №692/852/24 зробив висновок про те, що «Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: тривала хвороба спадкоємців; велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України тощо».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2024 року в справі №686/5757/23 зроблено такі висновки:
«Відмова нотаріуса, за наведених обставин, у видачі свідоцтва про право на спадщину спадкоємцю першої черги або кожної наступної черги спадкоємців за законом, у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, закликаних до спадкування, на користь якого було складено заповіт, не порушує принципу свободи заповіту, оскільки усвідомленим невчиненням дій для прийняття спадщини спадкоємець на власний розсуд реалізовує своє право на відмову від прийняття спадщини.
Після закінчення строку, передбаченого ЦК України для подання заяви про прийняття спадщини, право спадкоємця на прийняття / відмову від прийняття спадщини є реалізованим, а його результат не підлягає зміні у зв`язку з обставинами, які залежали від самого спадкоємця, до яких, зокрема, входить пасивна поведінка спадкоємця, який усвідомлює чи повинен усвідомлювати (у зв`язку зі своєю спорідненістю зі спадкодавцем та відсутністю спадкоємців попередньої черги, закликаних до спадкування) наявність в нього права на спадкування.
У цьому аспекті потрібно також враховувати, що право на прийняття спадщини є суб`єктивним цивільним правом, зміст якого полягає в тому, що спадкоємцю надано альтернативу: прийняти спадщину або відмовитися від неї.
Право особи на відмову від прийняття спадщини може бути реалізоване, зокрема, й шляхом неподання спадкоємцем протягом встановленого ЦК України строку заяви про прийняття спадщини, а реалізація цього права передбачає виникнення чи можливість виникнення в інших осіб права на спадкування та, як наслідок, набуття ними матеріального права, втручаючись у яке, потрібно дотримуватися, зокрема, й принципу «пропорційності».
«Якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду із позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.
За конкретних фактичних обставин кожної справи пропуск строку для прийняття спадщини суд має оцінювати з урахуванням тривалості такого пропуску та загальних засад цивільного законодавства, як-от розумність, добросовісність та справедливість. Головною ознакою поважних причин такого пропуску є те, що вони унеможливлюють своєчасне звернення із заявою про прийняття спадщини.
Неподання заяви умисно чи з необережності (недбалості) не може бути підставою для визначення спадкоємцю додаткового строку для прийняття спадщини. Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. Оцінка поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини повинна, першорядно, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду.
Суди мають враховувати, що безпідставне надання додаткового строку для прийняття спадщини є порушенням правової визначеності як елемента правовладдя (верховенства права) та є незаконним втручанням у права спадкоємців, які прийняли спадщину, а у разі відсутності таких спадкоємців - в інтереси територіальної громади, яка має право на визнання спадщини відумерлою.
Після закінчення строку, передбаченого ЦК України для подання заяви про прийняття спадщини, право спадкоємця на прийняття / відмову від прийняття спадщини є реалізованим, а його результат не підлягає зміні у зв`язку з обставинами, які залежали від самого спадкоємця, до яких, зокрема, входить пасивна поведінка спадкоємця, який усвідомлює чи повинен усвідомлювати (на підставі своєї спорідненості із спадкодавцем та відсутністю спадкоємців попередньої черги, закликаних до спадкування) наявність у нього права на спадкування.
Подібний за змістом висновок викладено й в постанові Верховного Суду від 26.03.2025 року у справі №522/18483/21.
У постанові Верховного Суду від 13 квітня 2023 року у справі №607/13549/21 зазначено, що перебування спадкоємців за межами країни не є поважними причинами пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, які унеможливили чи в інший спосіб перешкодили вчасно здійснити таку дію.
Також, Верховний Суд в постанові від 07 грудня 2023 року у справі №548/2415/21 вказав, що «Згідно з підпунктами 3.11.3, 3.11.6 пункту 3.11 глави 3 Положення про порядок вчинення нотаріальних дій в дипломатичних представництвах та консульських установах України, затвердженого спільним наказом Міністерства юстиції України, Міністерства закордонних справ України від 27 грудня 2004 року № 142/5/310, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2004 року за №1649/10248, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати консулу заяву про прийняття спадщини. Письмова заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто консулу. Справжність підпису на таких заявах має бути нотаріально засвідченою. Якщо заява, на якій справжність підпису спадкоємця не засвідчена, надійшла поштою, вона приймається консулом, заводиться спадкова справа, а спадкоємцю пропонується надіслати заяву, оформлену належним способом, або прибути особисто до консула.
У постанові від 13 квітня 2023 року у справі №607/13549/21 Верховний Суд виснував, що в екстрених випадках, коли існує ризик пропущення строку для прийняття спадщини, спадкоємець має право направити нотаріусу за місцем відкриття спадщини електронне повідомлення (аналог телеграми), в якому зазначити про прийняття спадщини, що узгоджується з пунктом 2.1 глави 10 Порядку № 296/5. Відтак законодавство України передбачає альтернативні варіанти процедури прийняття спадщини, що спрощує процес реалізації прав спадкоємців.
Отже, позивач не був позбавлений можливості звернутися із відповідною заявою про прийняття спадщини до посольства України в іноземній країні, яке виконує консульські функції, або подати заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини через засоби поштового чи електронного зв`язку».
У справі, яка переглядається, судом установлено, що спадкодавець ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а тому встановлений законом строк для прийняття спадщини сплив 22.08.2022 року.
Обґрунтовуючи поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини позивач за первісним позовом посилалася на значну відстань між Україною та Республікою Кіпр, де вона проживає, здійснення тривалого догляду за своїми хворими малолітніми дітьми у період з лютого по вересень 2022 року та в певний період часу й за чоловіком, який, крім іншого, є військовим, а тому постійно перебуває на службі та відрядженнях, що унеможливило залишення дітей на нього.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Згідно із частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частина третя статті 89 ЦПК України).
Оцінка поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини повинна, у першу чергу, має стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду (див.: постанови Верховного Суду від 11 липня 2022 року у справі №650/48/20, від 27 квітня 2023 року у справі №750/13008/21, від 14 лютого 2024 року у справі №754/3327/22).
Так, розглядаючи на надаючи оцінку поданим позивачем за первісним позовом письмовим доказам: хвороба дітей, чоловіка та його постійне перебування на службі, колегія суддів вказує на те, що між періодами хвороби дітей у 2022 році у ОСОБА_1 була об`єктивна можливість вчинити активні дії для прийняття спадщини, оскільки між 03.04.2022 року та 06.04.2022 року (4 дні), між 23.04.2022 року та 29.04.2022 року (7 днів), між 06.05.2022 року та 12.05.2022 року (7 днів), між 28.05.2022 року та 06.06.2022 року (10 днів), між 18.06.2022 року та 22.06.2022 року (5 днів), між 07.07.2022 року та 18.07.2022 року (12 днів), між 02.08.2022 року та 09.08.2022 року (8 днів), 07.09.2022 року по 30.05.2024 року (день подачі документів приватному нотаріусу (1 рік 8 міс) у останньої був час звернутися до нотаріуса у більш короткий термін, ніж вона це зробила.
Матеріали справи також не містять доказів того, що діти ОСОБА_1 не відвідували дитячий садок, а вона відповідно була відсутня на роботі у ввесь цей час, як і доказів неможливості звернення із заявою про прийняття спадщини у період, який розпочав свій перебіг після спливу 6 місяців на прийняття спадщини та завершився 30.05.2024 року.
Крім того, 06.09.2004 року між Україною та Республікою Кіпр підписано угоду про правову допомогу в цивільних справах. Така ратифікована 22.09.2005 року та набула чинності 18.03.2006 року.
Частиною 1 та 2 статті 1 вказаної Угоди передбачено, що громадяни однієї Договірної Сторони користуються на території іншої Договірної Сторони таким самим правовим захистом щодо своїх особистих та майнових прав, що й громадяни цієї іншої Договірної Сторони.
Громадяни однієї Договірної Сторони мають право на вільний та безперешкодний доступ до судів та інших органів другої Договірної Сторони, до компетенції яких входять цивільні справи, в тому числі сімейні справи, і можуть звертатися до них, подавати клопотання і позови та здійснювати інші дії, необхідні у зв`язку з судовим розглядом, на тих самих умовах, що й громадяни другої Договірної Сторони.
Частини 2 та 3 статті 18 зазначеної Угоди «Законодавство, що застосовується, та права щодо спадкування» вказують на те, що до правовідносин щодо успадкування нерухомого майна застосовується законодавство Договірної Сторони, на території якої знаходиться таке майно. Громадяни однієї Договірної Сторони матимуть такі самі права щодо одержання майна, яке розташоване на території іншої Договірної Сторони, та інші права в зв`язку з відкриттям спадщини, як і громадяни останньої Договірної Сторони, крім обмежень, що стосуються іноземців, встановлених законодавством цієї Договірної Сторони.
За таких обставин, з урахуванням значного пропуску строку для прийняття спадщини, відсутності доказів поважності причин не можливості подати заяву про прийняття спадщини через консульські установи України та/або надіслати поштою, а в екстрених випадках, коли існує ризик пропущення строку для прийняття спадщини, - направити нотаріусу за місцем відкриття спадщини електронне повідомлення (аналог телеграми), в якому вказати про прийняття спадщини, що можливо і при введені воєнного стану в Україні, суд першої інстанції зробив необґрунтований висновок про задоволення позовних вимог первісного позивача, оскільки ОСОБА_1 не довела об`єктивних та непереборних обставин, які позбавили її можливості своєчасно подати до нотаріуса заяву про прийняття спадщини, а не після збігу майже 2 років.
Таким чином суд апеляційної інстанцій вважає, що надані первісним позивачем докази щодо неможливості подання заяви про прийняття спадщини у зв`язку із хворобою її дітей, чоловіка та його перебування (постійно) на військовій службі й необхідності догляду за ними є недостатніми доказами і не підтверджують обставини непереборної сили, оскільки охоплюють період з часу смерті спадкодавця, однак мають перерви, які були достатніми для вчинення дій щодо подання заяви про прийняття спадщини, та не свідчать про наявність об`єктивних і непереборних перешкод для прийняття ОСОБА_1 спадщини після смерті батька, а тому в задоволенні вимоги про визначення додаткового строку у два місяці, з моменту набрання рішенням законної сили для подання заяви про прийняття спадщини слід відмовити, як і у вимозі про скасування свідоцтва про право на спадщину, яка є похідною.
Наведене свідчить про те, що рішення суду першої інстанції підлягає до скасування з ухваленням нової постанови про відмову в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 .
Також, суд апеляційної інстанції звертає увагу й на те, що підставами позову не були мотиви про обізнаність чи не обізнаність ОСОБА_1 про смерть батька, як і те, що ОСОБА_2 вказала у заяві про прийняття спадщини про відсутність інших спадкоємців, а нотаріус не вчинила дій з приводу повідомлення всіх спадкоємців, однак суд першої інстанції порушивши принцип диспозитивності судового процесу та поклав наведені доводи в основу мотивів самого рішення суду.
Також, апеляційний суд вважає за необхідне вказати, що недобросовісна поведінка іншого спадкоємця, який успадкував за померлим спадкодавцем, щодо неповідомлення про факт смерті чи наявність інших спадкодавців при оформленні спадкової справи не є поважною причиною у розумінні частини 3 статті 1272 ЦК для визначення додаткового строку для прийняття спадщини. (Див. Постанови Верховного Суду від 11.11.2020 року у справі №750/262/20 та від 12.04.2021 року у справі №589/1863/13-ц).
При цьому, невиконання нотаріусом своїх зобов`язань, передбачених законом, з приводу повідомлення спадкоємців про відкриття спадщини спадкодавця, жодним чином не впливає на поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини спадкоємцем за законом. (Див. Постанову Верховного Суду від 01.06.2022 року у справі №148/1805/20).
Щодо зустрічного позову.
Як вже встановлено матеріалами справи, ОСОБА_2 після смерті свого дядька у визначений законом строк звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_19 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , як наслідок, отримала свідоцтво на право на спадщину за законом від 28.07.2023 року реєстровий номер 1720 на, видане приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Шкляр М.М.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2024 року у справі №686/5757/23 виснувала, що суди мають враховувати, що безпідставне надання додаткового строку для прийняття спадщини є порушенням правової визначеності як елемента правовладдя (верховенства права) та є незаконним втручанням у права спадкоємців, які прийняли спадщину, а у разі відсутності таких спадкоємців - в інтереси територіальної громади, яка має право на визнання спадщини відумерлою (пункт 58).
Як зазначено у статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняли кілька спадкоємців, то свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Водночас відсутність такого свідоцтва не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
Приписами частини першої статті 1301 ЦК України визначено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.
У статті 1301 ЦК України як підставу визнання свідоцтва недійсним, прямо вказано лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо.
У пункті 27 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7 судам роз`яснено, що відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з виданою свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним лише за рішенням суду.
Свідоцтво про право на спадщину це документ, який посвідчує перехід права власності на спадкове майно від спадкодавця до спадкоємців. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується оформлення спадкових прав. У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.
У Цивільному кодексі України закріплено можливість пред`явити позовну вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Заявляти вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею свідоцтва про право на спадщину. Тобто, оспорювання свідоцтва про право на спадщину відбувається тільки за ініціативою заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимоги про визнання його недійсним.
У постановах Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-1316/2227/11, від 14 травня 2018 року у справі №296/10637/15-ц та від 23 вересня 2020 року у справі №742/740/17 викладено правові висновки, відповідно до яких свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо.
Іншими словами, для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину мають бути встановлені не аби-які обставини та факти, а лише ті, що згідно актів цивільного законодавства мають юридичні наслідки та прямо впливають на наявність та здійснення спадкоємцями своїх спадкових прав. Такі обставини, як правило, невідомі нотаріусу (є нововиявленими) та відповідно до положень закону, у тому числі Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом МЮ України від 22.02.2012 року №296/5, виключали можливість видачі свідоцтва про право на спадщину певній особі або на певне майно, якби вони були встановлені раніше - до вчинення відповідної нотаріальної дії.
Крім того, як зазначено у постанові Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі №383/258/21 «порушення у зв`язку з видачою свідоцтва про право на спадщину прав інших заінтересованих осіб, які в установленому законом порядку прийняли спадщину, є самостійною підставою для визнання свідоцтв про право на спадщину за законом недійсними».
Як вже встановлено матеріалами справи позивач за первісним позовом ОСОБА_1 не довела належними та допустимими доказами наявності об`єктивних і непереборних перешкод для прийняття спадщини після смерті батька, а тому остання не мала права на спадкування, оскільки пропустила строк, встановлений законом. 
Оскільки ОСОБА_2 є спадкоємцем 5 черги за законом після смерті ОСОБА_20 , у визначений законом 6-місячний строк подала заяву про прийняття спадщини та отримала відповідне свідоцтво, яке в подальшому було недійсним на підставі скасованого ухвалою від 09.07.2025 року заочного рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 04.11.2024 року, тому ця вимога підлягає до задоволення.
Про те, за змістом частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.
У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються.
У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.
Відповідно до п. 41 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року №1141, державний реєстратор вносить записи до Державного реєстру прав про скасування державної реєстрації прав у разі скасування, на підставі рішення суду, рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав.
З огляду на вищевказане, визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, є самостійною підставою для внесення державним реєстратором запису про скасування державної реєстрації прав до Державного реєстру прав.
Таким чином, державний реєстратор на підставі судового рішення про визнання недійсними документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію права власності, без окремого рішення суду вносить відповідний запис про припинення права власності на нерухоме майно, а тому підстави для судового втручання у відповідні правовідносини в цій частині відсутні, а тому в задоволенні зустрічного позову в частині скасування державної реєстрації слід відмовити.
Отже, скасування зазначеного свідоцтва судом є підставою для припинення державної реєстрації речових прав, здійсненої на його підставі, що унеможливлює задоволення вимоги за зустрічним позовом про скасування реєстрації.
Відповідно до ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення або змінити рішення.
Згідно зі ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Щодо витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції.
У відзиві на позовну заяву сторона відповідача за первісним позовом просила стягнути витрати на правничу допомогу, які понесені в суді першої інстанції, у розмірі 14 000 грн, на підтвердження чого надано: ордер серії ВІ №1307910 від 09.06.2025 року; розрахунок вартості юридичних послуг до договору №52/25 про надання правничої допомоги від 02.06.20205 року; акт прийняття – передачі наданих послуг від 17.07.2025 року (надання консультації 2000 грн, ознайомлення з матеріалами справи 1000 грн, підготовка позиції та вивчення судової практики 2000 грн, підготовка заяви про скасування заочного рішення 5000 грн); квитанція до прибуткового касового ордеру про сплату 14 000 грн (т.1 а.с.194-205).
Згідно із частиною 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.
Частиною 8 статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Відповідно до частини 1 статті 26 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правничої допомоги.
Згідно з пункту 4 частини 1 статті 1 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
В силу статті 30 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.
Разом з тим, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.
Подібний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі №922/1964/21.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява №19336/04, п. 269).
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд, за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на правничу допомогу або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені нормами процесуального законодавства, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
Подібний правовий висновок викладено у додатковій постанові Верховного Суду від 19 січня 2023 року у справі №345/136/18.
Розподіляючи витрати, понесені позивачем на професійну правничу допомогу, колегія суддів приходить до висновку, що наявні в матеріалах справи докази, подані стороною відповідача за первісним позовом, є підставою для часткового відшкодування таких витрат.
Велика Палата Верховного Суду у постанові 26 червня 2024 року у справі №686/5757/23 наголосила, що подання доказів на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу не є безумовною підставою для відшкодування судом таких витрат у зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критеріям реальності адвокатських витрат (їхньої дійсності й потрібності) та розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи.
Врахувавши конкретні обставини цієї справи, апеляційний суд дійшов переконання, що зазначені адвокатом витрати на професійну правничу допомогу не порушують критеріїв розумності їхнього розміру з огляду на складність справи, її категорію, однак враховуючи часткове задоволення зустрічного позову, розмір судових витрат, понесених в суді першої інстанції підлягає задоволенню у розмірі половини від заявлених, а саме 7000 грн.
Щодо судового збору.
Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч.13 вказаної статті).
Оскільки за наслідками апеляційного перегляду рішення скасовано, зустрічний позов задоволено частково, то сплачений ОСОБА_2 за подання позову у розмірі 1211,20 грн та за подання апеляційної скарги у розмірі 4360,32 грн підлягаю компенсації за рахунок первісного позивача ОСОБА_1 .
Керуючись ст.ст.263, 367, 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , задовольнити частково.
Рішення Чернівецького районного суду м. Чернівці від 25 лютого 2026 року скасувати та ухвалити нову постанову.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, - відмовити.
Задовольнити зустрічний позов  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 частково.
Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 30 квітня 2025 року на ім`я ОСОБА_1 , приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Шкляр М.М. за спадковою справою 25/2022 після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відмовити у задоволенні вимоги про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на частину квартири за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2593382873060, номер відомостей про речове право 59685526, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 78657337 від 30.04.2025 року.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 12 571,52 грн.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач     І.Н. Лисак

Судді:      Н.К. Височанська

І.Б. Перепелюк