МАКАРІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ 
вул. Димитрія Ростовського, 35, селище Макарів, Бучанський район, Київська область, 08001, тел. (063)069-85-65, e-mail inbox@mk.ko.court.gov.ua

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" квітня 2026 р. Справа № 370/567/25 
Провадження № 2/370/181/25

Макарівський районного суду Київської області Сініцина О.С. у складі:
головуючої судді Сініциної О.С.
із секретарем судового засідання: Снитко А.А., Коростильової Н.Ю.,
за участю:
представника позивача Ополонець І.В.,
представника третьої особи Циганенко О.М.,
представника відповідача Березюк Л.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в селищі Макарові Київської області цивільну справу у порядку спрощеного позовного провадження із повідомленням (викликом) сторін за позовною заявою Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Зоря», третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості

у с т а н о в и в:

До Макарівського районного суду Київської області 05 вересня 2025 року надійшла позовна заява Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Зоря» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості у розмірі 60 789,61 грн, судовий збір у розмірі 3 028 грн та витрати на правничу допомогу у розмірі 15 000 грн.
Позов обґрунтований тим, що у березні 2019 року відповідач ОСОБА_2 звернувся до позивача з проханням надати йому у тимчасове користування місце для розміщення (улаштування) та експлуатації свиноферми.
Після усних домовленостей, позивач дозволив відповідачу облаштувати на території СТОВ «Зоря» за адресою: Київська область, Макарівський район, вул. Шевченка, 34, але умови оренди місця для свиноферми та інші, пов`язані з цим взаємні зобов`язання, сторони документально не зафіксували, як і не зафіксували умови провадження відповідачем господарської діяльності на свинофермі. Згодом позивач звертався до відповідача з пропозицією укласти відповідний договір оренди, проте останній всіляко ухилявся від його укладення, з метою фактичного уникнення понесення будь-яких фінансових витрат на оренду місця для свиноферми.
У червні 2019 року ОСОБА_2 завіз свиней та до квітня 2020 року здійснював експлуатацію наданої йому у тимчасове користування будівлі під діяльність свиноферми без сплати грошових коштів.
Водночас, для потреб свиноферми потрібна була вода, тому позивач у жовтні 2019 року за власні кошти пробурив свердловину, якою забезпечено було свиноферму. Вартість буріння свердловини склала 26 900 грн.
Крім того, у період з червня 2019 року по квітень 2020 року, довірена особа відповідача ОСОБА_3 , який був штатним працівником Товариства з обмеженою відповідальністю «Агробізнес-Інвест», директором та одним із учасників з прямим вирішальним впливом якого є ОСОБА_2 , регулярно отримував для потреб свиноферми відповідача зерно різних зернових культур у необхідній кількості, зокрема, для годівлі свиней на умовах подальшої оплати такого зерна відповідачем.
Загалом за вказаний період, відповідач отримав, що зафіксовано у первинних документах бухгалтерського обліку та в Акті витрат по коморі від 15.06.2020, підписаним представником позивача та представником відповідача, який мав здійснити оплату за отримане зерно у термін до 14 липня 2020 року, але відповідач оплату не здійснив. 
Всього відповідач отримав зернові культури на загальну суму 30 000 грн, а саме:
- 529 кг жита на суму 3 174 грн;
- 338 кг овес на суму 2028 грн;
- 1 854 кг пшениці на суму 12 051 грн;
- 606 кг ячменю на суму 3 939 грн;
- 77 кг соняшника на суму 770 грн;
- 2 493 кг зерновідходів на суму 8 038 грн.
Також, позивач поніс витрати, пов`язані зі зберіганням кукурудзи відповідача за період з жовтня 2019 року по березень 2020 року у розмірі 5 400,58 грн. Факт передачі на зберігання кукурудзи у кількості 16 640 кг у жовтні 2019 року на склад СТОВ «Зоря» та його часткової вибірки обсягом приблизно 8 тонн до березня 2020 року підтверджується матеріалами цивільної справи № 370/2752/24.
Так, як між позивачем та відповідачем не було визначено оплату за зберігання, воно вважається безоплатним, однак, згідно з частиною третьою статті 947 Цивільного кодексу України при безоплатному зберіганні поклажодавець зобов`язаний відшкодувати зберігачеві здійснені ним витрати на зберігання речі.
Отже, загальний борг відповідача перед позивачем складає 35 400,58 грн.
Також позивач на суму боргу за зерно різних зернових культур у розмірі 30 000 грн нарахував інфляційні витрати та 3 % річних за період з 15.07.2020 (термін настання оплати) по 05.03.2025 (дата подання позову) у розмірі 4 175,84 грн та інфляційне збільшення у розмірі 21 213,19 грн, разом заборгованість складає 60 789,61 грн (30 000+5 400,58+21 213,19+4 175,84).
Суд ухвалою від 11 березня 2025 року позовну заяву прийняв до розгляду та відкрив провадження у справі. Розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомлення) учасників справи. Встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву.
До суду 09 квітня 2025 року від представника відповідача, адвоката Березюк Л.В. надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник просила відмовити у задоволенні позову та похідні вимоги щодо стягнення інфляційних витрат та 3 % річних, оскільки позивач не надав суду належних та допустимих доказів, які підтверджують розмір витрат, пов`язаних із зберігання майна та доказів отримання відповідачем від позивача зернових культур для годування свиней.
Так, у частині здійснення зберігання зерна кукурудзи, що належали відповідачу у період з жовтня 2019 року по березень 2020 року, позивач не надав доказів фактичного понесення витрат, зазначених у калькуляції, ні доказів відображення таких витрат у фінансовій звітності позивача.
Щодо оплати вартості за отримання зернових культур відповідач заперечує проти їх отримання. Позивач зі свого боку не надав доказів на підтвердження наявності у позивача такого виду та у такій кількості продукції у зазначений період, таких як видаткові накладні, підписані особою, що отримує товар за такою накладною, оскільки позивач як суб`єкт господарювання зобов`язаний був у разі продажу зерна у кожному такому разі (видачі) оформлювати видаткову накладну.
Також позивач є платником ПДВ, а тому згідно з Податковим кодексом України повинен був зареєструвати податкові накладні на дату видачі відповідачу зерна. Доказів підтвердження наданих повноважень ОСОБА_3 на отримання будь-яких матеріальних цінностей для ОСОБА_2 у СТОВ «Зоря», позивач суду не надав.
У відповіді на відзив, який надійшов до суду 14 квітня 2025 року, у якому, зокрема зазначено, що позивач не погоджується з такими доводами, оскільки позивач заявляє вимогу про компенсацію витрат зі зберігання, а не сплату винагороди за зберігання як твердить відповідач. Крім того, відповідач не заперечує сам факт зберігання зерна, але не погоджується із розміром витрат, нарахованих позивачем, але не надає будь-яких своїх розрахунків. Розрахунок вартості збереження зерна та калькуляція витрат затверджена посадовою особою позивача, яка уповноважена на затвердження будь-яких первинних документів товариства згідно із Статутом, тож у будь-який інший первинний документі який би був наданий до суду був би також затверджений директором товариства, а тому ставлення під сумнів відповідачем первинних документів є недоречним.
Справа є цивільною, предметом позову, якої є стягнення заборгованості, а тому посилання відповідача на порядок ведення бухгалтерського, податкового обліку, фінансової звітності тощо є недоречним.
Позивач також посилався на висновки Верховного Суду у постанові від 12.06.2018 у справі № 826/11879/13-а щодо наявності або відсутності окремих документів, як і деякі помилки ч неточності у оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних випливає, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов`язаннях платника податків у зв`язку з його господарською діяльністю мали місце (відбулися), а певні недоліки у заповненні первинних документів носять оціночний характер.
Відсутність довіреностей на отримання товарів не є підтвердженням безтоварності господарських операцій, оскільки наявність таких довіреностей не передбачена положеннями чинного законодавства, такий висновок зробив Верховний Суд у постанові від 15.05.2018 у справі № 815/423/17.
У запереченнях на відповідь на відзив, представник відповідача зазначила, що між сторонами не укладалися жодних договорів та не існувало жодних домовленостей про передачу зерна саме на зберігання, тобто створення відносин, в яких кожна зі сторін має певні права та обов`язки по відношенню до іншої сторони.
Посилання позивача на встановлення факту у цивільній справі № 370/2752/24 зберігання кукурудзи не підтверджені письмовими доказами. Слово «зберігання» означає знаходження речі в певному місці та використовується як частина назви договору, ким регулюються відносини суб`єктів, в яких одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем) і повернути її поклажодавцеві у схоронності.
Кукурудза не передавалася саме на зберігання, а лише була розміщена на складі за адресою: Київська область, Макарівський район, с. Соснівка та такий склад не належить позивачу на підставі права власності, а лише використовується ним для власних потреб. Тобто склад, на якому було розміщено зерно відповідача не входить до складу нерухомості, право власності на яку посвідчено наданим позивачем свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, видане 15.10.2010.
Такі ж обставини щодо відсутності договору зберігання, як письмового так і усного, вбачається з постанови Київського апеляційного суду від 23 травня 2024 року у справі 
№ 370/2523/20. Про відсутність договору зберігання свідчить також позовна вимога 
 ОСОБА_2 відшкодування збитків за самовільно продану кукурудзу поза договірними відносинами, а не на підставі статей 950, 951 Цивільного кодексу України.
Через систему «Електронний суд» 28 липня 2025 року до суду надійшла заява від представника ОСОБА_4 про залучення до участі у справі у якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_1 , з позовною заявою, згідно з якою ОСОБА_1 просить суд стягнути з відповідача 
ОСОБА_2 на його користь 30 000 грн основної суми боргу, інфляційні втрати у розмірі 21 213,19 грн та 3 % річних у розмірі 4 175,84 грн.
Позовна заява обґрунтована тим, що СТОВ «Зоря» понесло збитки у зв`язку із тим, що відповідач облаштував на території позивача свиноферму, завіз туди свиней та до квітня 
2020 року здійснював експлуатацію будівлі, жодним чином нічого не сплативши. Крім того, для потреб свиноферми відповідач регулярно отримував зерно, яке йому передавав, довірена особа ОСОБА_3 – штатний працівник ТОВ «Агробізнес-Інвест», учасником якого є відповідач ОСОБА_2 .
За домовленістю відповідач мав здійснити оплату за отримане зерно до 14 липня 
2020 року, що у визначений термін цього не зробив. У зв`язку з цим, ОСОБА_1 як директор СТОВ «Зоря» для покриття понесених збитків товариства вніс у касу СТОВ «Зоря» кошти у розмірі 30 000 грн.
З огляду на те, що ОСОБА_1 виконав фінансове зобов`язання відповідача перед позивачем щодо погашення основної суми боргу, тому подає таку заяву про залучення його до участі у справі у якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору у розмірі 55 389,03 грн від суми позову 60 789,61 грн, тобто за вирахуванням витрат, пов`язаних зі зберіганням кукурудзи відповідача за період зберігання з жовтня 2019 року по березень 2020 року у розмірі 5 400,58 грн, слід стягнути на користь позивача.
Суд ухвалою від 26 серпня 2025 року залучив ОСОБА_1 у якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору у справі за позовною заявою СТОВ «Зоря» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості. Прийняв до провадження позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.
У відзиві на позовні вимоги третьої особи, представник відповідача вказала, що загалом ОСОБА_2 заперечує проти викладених ОСОБА_1 обставин на підставах вже зазначених на позовну заяву СТОВ «Зоря».
Щодо тверджень про завдання відповідачем збитків ОСОБА_1 представник звернула увагу, що позовна заява ОСОБА_1 не містить тверджень або даних з яких можна було б дійти висновки про вид збитку, якого нібито він зазнав. Незважаючи на те, що цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди, позивач повинен довести, що протиправні дії вчинені саме особою, до якого пред`явлений позов. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювана шкоди, про ОСОБА_1 на навів жодної обставини, яка б свідчила про наявність причинно-наслідкових зв`язків між збитками та поведінкою відповідача.
Майновий стан ОСОБА_1 не змінювався та не міг змінитися адже жодного майна, що належить ОСОБА_1 не було знищено чи пошкоджено. Так само ОСОБА_1 не зазнав збитків у зв`язку із невиконанням договірних зобов`язань, бо вони відсутні між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Більше того, самі дії ОСОБА_1 щодо продажу належного відповідачу зерна кукурудзи, свідчать, що майновий стан ОСОБА_1 не змінювався у бік погіршення чи зменшення його майна, що вважається збитками, адже було продане майно саме відповідача, а не майно ОСОБА_1 . 
У відповіді на відзив, зазначено, що ОСОБА_1 був змушений внести 30 000 грн у касу СТОВ «Зоря» для покриття шкоди, завданої товариству. Сам по собі є достатнім доказом завдання йому реальних збитків у розумінні статті 22 Цивільного кодексу України.
У запереченнях на відповідь на відзив, представниця відповідача вказала, що реальними збитками у зазначеному ОСОБА_1 контексті, є витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Яке саме право третьої особи було порушено та у чому саме була необхідність третьої особи вносити кошти у касу СТОВ «Зоря» ОСОБА_1 не вказав.
Внесення ОСОБА_1 коштів у касу СТОВ «Зоря», зважаючи на наявний у матеріалах справи прибутковий касовий ордер, було здійснено у зв`язку із придбанням ОСОБА_1 у СТВО «Зоря» зернових культур, а не покриття заборгованості третіх осіб. Тож, ні наявні у матеріалах справи документи, ні будь-які твердження третьої особи чи позивача не підтверджують факту отримання відповідачем матеріальних ресурсів від СТОВ «Зоря».
Представник третьої особи Поповича О.В. зазначила, що відносини, які склалися між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у період з 2019 по 2020 роки були складними, але під час розгляду справи були досліджені відповідні докази внесення ОСОБА_1 30 000 грн за виявлену нестачу по коморі за зерно, яким годували свиней відповідача, тож самостійні вимоги щодо предмета спору про стягнення заборгованості у розмірі 55 389,03 грн, з яких: 30 000 грн – основна сума боргу, інфляційні втрати у розмірі 21 213,19 грн та 3 % річних у розмірі 4 175,84 грн є доведеними й обґрунтованими.
Представник відповідача просила відмовити у задоволенні позовних вимог позивача та третьої особи, оскільки не доведено понесені ними будь-яких витрат, а тому відсутні і понесені ними збитки. Також представник відповідача зауважила, що процесуальний закон не встановлює обов`язкової письмової заяви позивача про відмову від позовних вимог та оскільки представник позивача відмовилася від частини позовних вимог, тому суд має вирішувати питання лише у частині 5 400,58 грн.
Під час судових дебатів, представник позивача усно зазначила, що позивач наполягає на позовних вимоги у повному обсязі, тобто у розмірі 60 789,61 грн, оскільки СТОВ «Зоря» вже понесло витрати, пов`язані з виконанням рішення Макарівського районного суду Київської області у справі № 370/2752/24.
Свою заяву представник позивача, обґрунтовує тим, що незважаючи на відмову від частини позовних вимог щодо яких, вона заявила усно у судовому засіданні, а згідно з частиною другою статті 49 ЦПК України позивач має право відмовитись від позову або частини позовних вимог на будь-якій стадії розгляду справи, тож у цьому контексті позивач може і повернутися до початкових позовних вимог на будь-якій стадії.
Представник ОСОБА_5 зауважила, що за правовою позицією Верховного Суду, висловлену в ухвалі від 30.05.2024 у справі № 389/3025/20, у разі відмови позивача від позову, суд повинен постановити ухвалу про прийняття такої відмови, а оскільки така ухвала суду відсутня, то початкові позовні вимоги позивача залишаються в силі.
Суд вважає, що така заява не ґрунтується на приписах ЦПК України заяву, оскільки за пунктом 1 частини другої статті 49 ЦПК України позивач вправі відмовитися від позову, зокрема, від частини позовних вимог на будь-якій стадії судового процесу, що узгоджується з принципом диспозитивності, згідно з яким, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи у межах заявлених нею вимог. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Водночас процесуальний закон не містить приписів щодо наявності права позивача після відмови у частині позовних вимог, повернутися до своїх початкових позовних вимог, наявність, якого б, зі свого боку, не відповідатиме правовій визначеності.
Щодо правової позиції Верховного Суду про обов`язок суду постановити ухвалу про прийняття відмови від позову, висловленої в ухвалі від 30.05.2024 у справі № 389/3025/20, суд звертає увагу, що Верховний Суд, посилався на статтю 408 ЦПК України, яка стосується питання постановлення ухвали про прийняття відмови позивача від позову, якою одночасно закриває провадження у справі під час касаційного розгляду.
Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку.
Відповідно до статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною першою статті 13 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 Цивільного процесуального кодексу України). 
Підстави звільнення від доказування визначені, зокрема, частиною четвертою статті 82 Цивільного процесуального кодексу України, згідно з якою обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Так, у рішенні Макарівського районного суду Київської області від 31 березня 2025 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 17 грудня 2025 року у цивільній справі № 370/2752/24 за позовом ОСОБА_2 до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Зоря» про стягнення коштів, встановлено, що 19 жовтня 2019 року відповідач ОСОБА_2 придбав зерно кукурудзи у розмірі 16 640 кг загальною вартістю 66 560 грн, що підтверджується договором поставки № 19-10/19 від 19 жовтня 2019 року та накладною № 13 від 19 жовтня 2019 року, у якій вказаний пункт розвантаження: Київська область, Макарівський район, село Соснівка, склад СТОВ «Зоря», директором якого є третя особа ОСОБА_1 . У період з жовтня 2019 року по березень 2020 року ОСОБА_2 поступово забрав зі складу 8 тонн кукурудзи.
Згодом, ОСОБА_1 , який діяв в інтересах товариства як керівник СТОВ «Зоря», продав зерно кукурудзи, що залишилось у кількості 8 тонн, що належало ОСОБА_2 без його згоди, чим завдав позивачу шкоду.
Суд рішенням від 31 березня 2025 року задовольнив позовні вимоги ОСОБА_2 до СТОВ «Зоря» про стягнення коштів. Стягнув із СТОВ «Зоря» на користь ОСОБА_2 51 460,80 грн, завданої майнової шкоди, 3% річних у розмірі 3 745,08 грн та інфляційні втрати у розмірі 17 116,97 грн.
Апеляційний суд у постанові від 17 грудня 2025 року відхилив доводи апеляційної скарги про те, що СТОВ «Зоря», маючи майнові вимоги до ОСОБА_2 , здійснив зарахування таких вимог, шляхом продажу зерна кукурудзи та внесення цих коштів у касу, тому, СТОВ «Зоря» є таким, що не має будь-якої заборгованості перед ОСОБА_2 , оскільки наявність вимог у товариства до ОСОБА_2 не було предметом розгляду у справі № 370/2752/24, тому підстав для встановлення таких обставин та надання їм правової оцінки відсутні.
Тож у цій справі СТОВ «Зоря» звернулося до суду з позовними вимогами до 
ОСОБА_2 про стягнення заборгованості у розмірі 60 789,61 грн, посилаючись на те, що відповідач у березні 2019 року звернувся до позивача з проханням надати йому у тимчасове користування місце для розміщення (улаштування) та експлуатації свиноферми, на що позивач погодився на усних домовленостях.
У червні 2019 року ОСОБА_2 завіз свиней та до квітня 2020 року здійснював експлуатацію наданої йому у тимчасове користування будівлі під діяльність свиноферми без сплати грошових коштів. Для потреб свиноферми потрібна була вода, тому позивач у жовтні 2019 року за власні кошти у розмірі 26 900 грн пробурив свердловину.
Крім того, у період з червня 2019 року по квітень 2020 року, довірена особа відповідача ОСОБА_3 , який був штатним працівником Товариства з обмеженою відповідальністю «Агробізнес-Інвест», директором та одним із учасників з прямим вирішальним впливом якого є відповідач ОСОБА_2 , регулярно отримував для потреб свиноферми відповідача зерно різних зернових культур у необхідній кількості, на загальну суму 30 000 грн для годівлі свиней на умовах оплати такого зерна відповідачем, яку відповідач так і здійснив.
Також позивач просив стягнути інфляційні витрати у розмірі 21 213,19 грн та 3 % річних за період з 15.07.2020 (термін настання оплати) по 05.03.2025 (дата подання позову) у розмірі 4 175,84 грн.
Крім того, позивач поніс витрати, пов`язані зі зберіганням кукурудзи відповідача за період з жовтня 2019 року по березень 2020 року у розмірі 5 400,58 грн. 
Надалі, суд залучив директора СТОВ «Зоря» Поповича О.В., як третю особу яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета позову.
Так, ОСОБА_1 просить суд стягнути звідповідача на його користь 30 000 грн основної суми боргу, інфляційні втрати у розмірі 21 213,19 грн та 3 % річних у розмірі 4 175,84 грн, всього 55 389,03 грн, обґрунтовуючи тим, що у зв`язку із проведенням відповідачем зазначеної діяльності: облаштування свиноферми, годування свиней зерном, що належало товариству, за що ОСОБА_2 не здійснив відповідну оплату, СТОВ «Зоря» понесло збитки, які покрив сам ОСОБА_1 та особисто вніс у касу товариства власні кошти у розмірі 30 000 грн, тобто виконав фінансове зобов`язання відповідача перед позивачем щодо погашення основної суми боргу. 
Щодо позовних вимог СТОВ «Зоря».
Позивач стверджує, що зерно кукурудзи відповідач помістив у його приміщенні, але не було визначено оплату за зберігання, тож таке зберігання вважається безоплатним, а відповідно до частини третьої статті 947 Цивільного кодексу України при безоплатному зберіганні поклажодавцем зобов`язаний відшкодувати зберігачеві здійсненні ним витрати на зберігання речі.
За договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності (частина перша статті 936 Цивільного кодексу України).
Договором зберігання, в якому зберігачем є особа, що здійснює зберігання на засадах підприємницької діяльності (професійний зберігач), може бути встановлений обов`язок зберігача зберігати річ, яка буде передана зберігачеві в майбутньому (частин друга статті 936 Цивільного кодексу України).
Частиною першою статті 937 Цивільного кодексу України визначено, що договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу.
Згідно із статтею 938 Цивільного кодексу України зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання.
Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов`язаний зберігати річ до пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини перша та друга статті 2 Цивільного процесуального кодексу України).
Особа не може вважатися такою, що наділена цивільними правами чи є зобов`язаною на користь іншої особи, у випадку, коли відсутня сама підстава виникнення відповідних прав та обов`язків, зокрема правочин.
Так, за змістом статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.
Згідно із частиною першою статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно правочин за своєю природою та законодавчим визначенням є вольовою дією суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів – набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки.
Здійснення правочину законодавчо може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).
У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети.
Отже, будь-який правочин є вольовою дією, а тому перед тим, як здійснювати оцінку на предмет дійсності чи недійсності, необхідно встановити наявність та вираження волі особи (осіб), які його вчинили.
Те, яким чином та у який спосіб здійснюється (оформлюється) вияв учасників правочину на набуття, зміну, припинення цивільних прав та обов`язків, передбачено статтею 205 Цивільного кодексу України.
Так, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.
Необхідно відрізняти правочин як вольову дію суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів, від письмового тексту правочину як форми вчинення правочину та способу зовнішнього прояву та фіксації волевиявлення особи.
У випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, то правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли.
Однак, як встановив суд, що підтвердили сторони, між ОСОБА_1 та 
 ОСОБА_2 були дружні відносини, у період існування яких, за усною домовленістю, що встановлено у рішенні суду у справі № 370/2752/24, відповідач ОСОБА_2 розвантажив, придбане зерно кукурудзи, на складі СТОВ «Зоря», яке поступово забирав для власних потреб.
Отже, суд вважає, що волевиявлення до укладення договору зберігання між сторонами не було. СТОВ «Зоря» та відповідач не домовлялись та не визначали оплату за поміщення зерна кукурудзи до комори, а також строки зберігання, про що свідчить факт перебування зерна на складі з дозволу самого ОСОБА_1 до виникнення конфліктних відносин між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а тому у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з ОСОБА_2 5 400,58 грн у рахунок зберігання кукурудзи за період з жовтня 2019 року по березень 2020 року, слід відмовити. 
Щодо позовних вимог третьої особи ОСОБА_1 суд зазначає таке.
Суд встановив, що у період з 2019 по 2020 роки, ОСОБА_2 облаштував на території СТОВ «Зоря» свиноферму, за якими доглядав за його дорученням ОСОБА_3 , який з відповідачем перебував у трудових відносинах.
ОСОБА_1 стверджує, що у зазначений період довірена особа відповідача ОСОБА_3 для годівлі свиней неодноразово отримував різне зерно, належне СТОВ «Зоря» на загальну суму 30 000 грн. За домовленістю відповідач мав здійснити оплату за отримане зерно 
до 14 липня 2020 року, але у визначений термін цього не зробив. У зв`язку з цим, ОСОБА_1 як директор СТОВ «Зоря» для покриття понесених збитків товариства вніс у касу СТОВ «Зоря» кошти у розмірі 30 000 грн, тобто виконав фінансове зобов`язання відповідача перед позивачем щодо погашення основної суми боргу. 
Для підтвердження позовних вимог до матеріалів справи долучені:
- Акт витрат по коморі від 15 червня 2020 року, затверджений директором Поповичем О.В., складений між комірником ОСОБА_6 та представником ОСОБА_2 ОСОБА_3 про те, що з червня 2019 року по квітень 2020 року ОСОБА_3 для потреб свиноферми, облаштованої у приміщеннях СТОВ «Зоря», з комори СТОВ «Зоря» отримано: 529 кг жита на суму 3 174 грн; 338 кг овес на суму 2 028 грн; 1 854 кг пшениці на суму 12 051 грн; 606 кг ячменю на суму 3 939 грн; 77 кг соняшника на суму 770 грн; 2 493 кг зерновідходів на суму 8 038 грн. Всього – 30 000 грн, оплата яких має бути внесена ОСОБА_2 до каси СТОВ «Зоря» протягом місяця з дати оформлення Акта;
- копія зошита з назвою «Зерно на свиней 2019», який вела комірник ОСОБА_6 щодо видачі ОСОБА_3 відповідного зерна, за яке ОСОБА_3 ставив свій підпис;
- Акти на сортування та сушіння зібраної продукції (урожаю) за 2018 рік та за 
2019 рік;
- накладні на жито, на овес, на пшеницю, на ячмінь, на насіння соняшника, на зерновідходи від 14.07.2020;
- прибутковий касовий ордер № 36 від 14 липня 2020 року на суму 30 000 грн від ОСОБА_2 за жито – 529 кг 3 174 грн; 338 кг овес 2 028 грн; 1 854 кг пшениця 12 051 грн; 606 кг ячмінь 3 939 грн; 77 кг соняшник 770 грн; 2 493 кг зерновідходи 8 038 грн;
З долученої до матеріалів справи заяви свідка ОСОБА_3 від 10.01.2026, засвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочкарьова А.В., у якій він, підтвердив, що перебував у трудових відносинах з одним із підприємств, належних ОСОБА_2 , а саме: ТОВ «Агробізнес-Інвест», директором якого є відповідач, та фактично працював годувальником свиней на свинофермі ОСОБА_2 , облаштованій на території СТОВ «Зоря», був усно уповноважений ОСОБА_2 на отримання сільськогосподарської продукції для годівлі свиней у СТОВ «Зоря».
У період з червня 2019 року по квітень 2020 року, він регулярно отримував у коморі СТОВ «Зоря» зерно різних зернових культур для потреб свиноферми. Зерно він отримував у необхідній кількості з метою годівлі свиней. Кошти на оплату отриманого у СТОВ «Зоря» зерна, ні від ОСОБА_2 , ні в касі ТОВ «Агробізнес-Інвест», він не отримував.
Кожний факт отримання зерна фіксувався у червоному зошит під назвою «Зерно на свиней 2019», який вела комірник СТОВ «Зоря» ОСОБА_7 , де зазначала дату отримання зерна, його назва та кількість, за кожним фактом отримання зерна, він проставляв власноручний підпис.
Відповідно до частини третьої статті 52 ЦПК України, треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, користуються усіма правами і несуть усі обов`язки позивача.
Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із статтями 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19, провадження № 12-57гс21).
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20).
Кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. 
За правовою позицією Велика Палата Верховного Суду, висловленою у постанові від 21.06.2023 у справі № 916/3027/21, покладений на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність передбачає, що висновки суду можуть будуватися на умовиводах про те, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
ОСОБА_1 твердить, що з метою покриття збитків, завданих відповідачем за використання зерна, він вніс особисті кошти у касу СТОВ «Зоря» 30 000 грн.
Зі свого боку, відповідач твердить, що доручення ОСОБА_3 на отримання будь-якого зерна СТОВ «Зоря» йому не давав, а також ставить під сумнів долучені докази, які не є первинними бухгалтерськими документами.
Отже суд оцінив подані докази за своїм внутрішнім переконанням з урахуванням їх належності, допустимості, достовірності та взаємного зв`язку у їх сукупності, дійшов висновку, що наведене є достатньо підставними та обґрунтованими про те, що ОСОБА_3 для годування свиней відповідача використовував зерно СТОВ «Зоря» скоріше була, ніж ні. Відповідач не спростував обставини з достатньою переконливістю, заперечення відповідача не досягають стандарту більшої вірогідності.
Виходячи з принципів змагальності сторін та стандарту доказування, викладених у статтях 12, 81 та 89 ЦПК України, а також у концепції більшої переконливості (балансу вірогідностей), неодноразово підтвердженій Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц), суд вважає, що третя особа, що заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_1 виконав тягар доказування щодо покриття ним збитків у розмірі 30 000 грн, понесені СТОВ «Зоря», у зв`язку з використанням відповідачем відповідного зерна товариства у власних цілях.
Відповідно до частини першої та пункту 1 частини другої статті 22 Цивільного кодексу України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Згідно з частиною першою статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини (частина друга статті 1166 Цивільного кодексу України).
У пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» судам роз`яснено, що, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина.
Цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди, якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.
З огляду на викладене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди, а позивач доводить наявність шкоди та її розмір.
Подібний правовий висновок також міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 03 грудня 2014 року у справі № 6-183цс14 та постановах Верховного Суду: від 11 грудня 2018 року у справі № 759/4781/16-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 203/2378/14-ц та від 28 серпня 2019 року у справі № 638/20603/16.
ОСОБА_1 крім стягнення майнової шкоди також просив стягнути з відповідача інфляційні втрати та 3% річних, на підставі статті 625 Цивільного кодексу України.
Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.
Стаття 625 Цивільного кодексу України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 Цивільного кодексу України, а тому приписи розділу І книги 5 Цивільного кодексу України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 Цивільного кодексу України, так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 Цивільного кодексу України.
Тож у статті 625 Цивільного кодексу України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. 
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
З огляду на наведене, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору інфляційні збитки у розмірі 21 213,19 грн та 3 % річних за період з 15.07.2020 (термін настання оплати) по 05.03.2025 (дата подання позову) у розмірі 4 175,84 грн.
Згідно із статтею 141 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати зі сплати судового збору покладаються на СТОВ «Зоря».
На підставі викладеного, керуючись статтями 4, 12, 13, 76-81, 82, 89, 141, 263-265, 268, 273, 279, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд

у х в а л и в:

Відмовити у задоволенні позовних вимог Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Зоря» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.
Задовольнити позовні вимоги третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) 55 389 (п`ятдесят п`ять тисяч триста вісімдесят дев`ять) грн 03 коп. 
Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а якщо воно не проголошувалося з дати складання повного його тексту.
Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення складений 30 квітня 2026 року.

Інформація сторін:

- Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Зоря», адреса розташування: вул. Соборна, 30, с. Соснівка, Фастівський район, Київська область, 08054, код ЄДРПОУ 05391465;
- ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ;
- ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Суддя О.С. Сініцина