Справа № 127/16727/26
Провадження № 1-кп/127/441/26 

В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.06.2026 	м. Вінниця	

Вінницький міський суд Вінницької області 
в складі головуючого судді ОСОБА_1 ,
секретаря ОСОБА_2 , 
за участю прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
захисника обвинуваченого – адвоката ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Вінниці кримінальне провадження № 62024240020003007 за обвинуваченням:
ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Вінниця Вінницької області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , громадянина України, розлученого, з середньою спеціальною освітою, РНОКПП НОМЕР_1 , раніше несудимого,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 407 КК України, –

ВСТАНОВИВ:
Відповідно до наказу командира 46-ої ОАМБр № 248 (по особовому складу) від 21.12.2023 року, солдата ОСОБА_4 зараховано до штату вказаної військової частини.
В подальшому ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем військової служби призваним по мобілізації, у порушення ст. ст. 11, 16, 49, 21, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил, ст. ст. З, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, вчинив кримінальні правопорушення проти встановленого порядку несення військової служби за наступних обставин.
26.01.2024 солдату ОСОБА_4 надано направлення №151/ппд від 26.01.2024 на обстеження та лікування до КНП Коростишівська центральна районна лікарня, розташованої за адресою: вулиця Героїв Небесної Сотні, 58, м. Коростишів Житомирської області. Тобто вищезазначеним направленням солдату ОСОБА_4 визначено місце служби – КНП «Коростишівська центральна районна лікарня». Однак солдат ОСОБА_4 , отримавши вищезазначене направлення на лікування, залишивши пункт постійної дислокації військової частини НОМЕР_2 у АДРЕСА_2 , діючи з прямим умислом, з особистих мотивів та з метою тимчасово ухилитись від військової служби, без дозволу відповідних командирів (начальників) та без поважних причин, в умовах воєнного стану, самовільно залишив місця служби шляхом неприбуття до Коростишівської центральної районної лікарні та проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби до 04.10.2024, коли прибув до військової частини НОМЕР_3 , яка дислокувалась у АДРЕСА_3 , та приступив до виконання службових обов`язків.
За час відсутності у військовій частині НОМЕР_2 солдат ОСОБА_4 обов`язки військової служби не виконував, перебуваючи поза межами вказаної військової частини, правоохоронні органи або органи військового управління про свою належність до військової служби, а також про вчинене самовільне залишення військової частини не повідомляв та проводив час на власний розсуд.
Крім того, згідно із наказом командира військової частини НОМЕР_3 (по стройовій частині) № 319 від 07.11.2024 солдата ОСОБА_4 , зараховано до списків особового складу та на усі види забезпечення і призначено на посаду солдата резерву взводу резерву рядового складу роти резерву рядового складу військової частини НОМЕР_3 .
Водночас, у порушення зазначених вище норм законодавства України військовослужбовець військової служби за призовом під час мобілізації солдат ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення за наступних обставин.
20.12.2024 ОСОБА_4 , перебуваючи на медичному обстеженні у комунальному підприємстві «Ладижинська МЛ» Ладижинської міської ради, самовільно залишив місце служби та ухилявся від проходження військової служби, перебуваючи у невстановленому місці, до 29.08.2025 року, коли прибув до 4-ого слідчого відділу ТУ ДБР, чим фактично припинив вчинення вказаного кримінального правопорушення. 
Обвинувачений в судовому засіданні свою вину у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень визнав у повному обсязі, щиро розкаявся та дав показання, які відповідають обставинам, викладеним у обвинувальному акті.
Зважаючи на те, що обвинувачений свою вину у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 407 КК України визнав повністю, відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, суд вважає недоцільним досліджувати фактичні обставини справи, які ніким не оспорюються і проти цього не заперечують учасники процесу. З`ясувавши правильне розуміння обвинуваченим та іншими учасниками судового розгляду змісту цих обставин за відсутності сумнівів у добровільності та істинності їх позицій, роз`яснивши їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці фактичні обставини у апеляційному порядку, на підставі допиту обвинуваченого, дослідження матеріалів кримінального провадження, суд приходить до висновку, що вина обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення доведена повністю, а його дії слід кваліфікувати за ч. 5 ст. 407 КК України, як самовільне залишення військової частини, військовослужбовцем (крім строкової служби), без поважних причин, тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану.
Вирішуючи питання про призначення обвинуваченому покарання, суд керується вимогами ст. ст. 65-67 КК України та приймає до уваги роз`яснення постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», виходить із принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
Також, суд враховує ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, особу обвинуваченого та обставини, що обтяжують і пом`якшують покарання.
Суд зважає на те, що обвинувачений раніше не судимий; згідно медичної характеристики від 17.03.2024 з 03.09.2023 і по дату довідки солдат знаходився під наглядом лікарів частини НОМЕР_2 , про знаходження на диспансерному обліку в психіатра, нарколога, фтизіатра та дермовенеролога не відомо, на момент мобілізації скарг на стан здоров`я не пред`являв; за час проходження служби у військовій частині НОМЕР_2 зарекомендував себе з негативної сторони, обов`язки щодо займаної посади знає на незадовільному рівні, крім того відмовився проходити службу у військовій частині НОМЕР_2 .
Обставиною, що відповідно до ст. 66 КК України пом`якшує покарання обвинуваченого суд вважає щире каяття. 
Обставиною, що відповідно до ст. 67 КК України обтяжує покарання обвинуваченого є вчинення злочину повторно.
Згідно із ч. 1 ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, а частина друга цієї статті передбачає, що покарання має на меті не тільки кару, в й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Виходячи із загальних засад призначення покарання, відповідно до положень ст. 65 КК України, враховуючи ступінь суспільної небезпеки скоєних кримінальних правопорушення, обставини справ, з урахуванням вимог закону та передбачених цим законом санкцій, враховуючи особу обвинуваченого, ставлення до вчинених кримінальних правопорушень, який вину визнав, вчинив злочини в умовах воєнного стану, будучи військовослужбовцем, не повернувся у військову частину для продовження виконання своїх обов`язків, а також, самовільно залишив військову частину, за час проходження служби характеризується з негативної сторони, зловживає алкогольними напоями, тому суд приходить до висновку, що його виправлення та запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень не можливе без його ізоляції від суспільства, а тому йому слід призначити покарання у виді позбавлення волі на строк, визначений в межах санкції передбаченої ч. 5 ст. 407 КК України.
Саме таке покарання, на думку суду, перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, є гуманним, справедливим, необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого, а також для попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень у майбутньому, досягнення мети покарання, передбаченої ст. 50 КК України, та випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року. При цьому, визначене покарання не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності. 
Крім того, суд вважає необхідним зауважити, що самовільно залишивши військову частину без поважних причин в умовах воєнного стану та проводячи час на власний розсуд діючий військовослужбовець подає іншим військовослужбовцям ганебний приклад нехтування вимогами військової дисципліни, що в свою чергу підриває не лише боєготовність військових формувань, але й авторитет Збройних Сил України в цілому.
Відповідно до протоколу затримання ОСОБА_4 було затримано 26.03.2026 о 11 год 32 хв.
Тому з урахуванням положень ч. 5 ст. 72 КК України ОСОБА_4 необхідно зарахувати у строк покарання період його попереднього ув`язнення під час досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі, з моменту його фактичного затримання і по дату набрання вироком законної сили.
Початок строку відбування покарання слід рахувати з дня набрання вироком законної сили.
Накладені арешти, речові докази та процесуальні витрати в даному кримінальному провадженні відсутні. 
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 50, 65, 66, 407 КК України, ст. ст. 371, 373, 374 КПК України, суд - 
УХВАЛИВ:
Визнати винуватим ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 407 КК України, та призначити йому покарання у виді 5 років позбавлення волі.
Відповідно до положень ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати  ОСОБА_4 у строк покарання період його тримання під вартою під час досудового розслідування та судового розгляду з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі з 26.03.2026 по дату набрання вироком законної сили.
Початок строку відбування покарання ОСОБА_4 рахувати з дати набрання вироком законної сили.
Запобіжний захід ОСОБА_4 у виді тримання під вартою залишити без змін до набрання вироком законної сили, але не більше ніж на 60 днів.
Вирок може бути оскаржений до апеляційного суду Вінницької області через Вінницький міський суд Вінницької області протягом тридцяти днів з моменту його проголошення. 
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору. Не пізніше наступного дня після ухвалення, копію вироку направити учасникам судового провадження, які не були присутні у судовому засіданні.
Відповідно до частини 2 статті 394 КПК України, вирок не може бути оскаржено в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювались під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини 3 статті 349 КПК України.
Суддя: