Справа № 446/701/25      Головуючий у 1 інстанції: Костюк У. І. 
Провадження № 22-ц/811/2627/25     Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

09 червня 2026 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Копняк С. М.,
суддів: Бойко С. М., Ніткевича А. В.,
секретар судового засідання – Федчун Н. С.,
з участю – представника позивача – адвоката Гіщинського І. Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційні скарги товариства з обмеженою відповідальністю «Центр Автовиплат Поліс» та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 24 червня 2025 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Центр Автовиплат Поліс» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення штрафних санкцій,

ВСТАНОВИВ:

у квітні 2025 року товариство з обмеженою відповідальністю (далі – ТОВ) «Центр Автовиплат Поліс» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення штрафних санкцій, в якій просило стягнути з відповідачів штрафні санкції за договорами про надання юридичних послуг № 00105/1/10/17 від 11 жовтня 2017 року та №00105/10/17 від 12 жовтня 2017 року, в сумі 115 259 грн 96 коп., судовий збір у розмірі 3028 грн 00 коп. та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи.
Свої вимоги обґрунтовують тим, що між ТОВ «Центр Автовиплат Поліс» та відповідачами було укладено договори про надання юридичних послуг, за умовами яких позивач зобов`язувався надавати юридичні послуги з метою відшкодування шкоди, яка завдана в результаті дорожньо-транспортної пригоди (далі – ДТП), яка мала місце 06 жовтня 2017 року. На виконання укладених договорів позивач здійснив надання юридичної допомоги, а відповідачі 10 вересня 2020 року отримали страхове відшкодування від МСТБУ. 10 лютого 2024 року рішенням Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області, яке залишено без змін постановою Львівського апеляційного суду від 21 липня 2022 року встановлено факт порушення відповідачами умов укладених договорів та стягнуто з них на користь позивача заборгованість за договором про надання юридичних послуг по 440 грн 50 коп. з кожного, однак відповідачі станом на день звернення до суду з позовом рішення не виконали. Враховуючи, те, що прострочення грошового зобов`язання тягне за собою відповідальність передбачену законом або договором та відповідачі безпідставно не здійснили позивачу оплату наданих послуг протягом 10 банківських днів від дати отримання виплати з них підлягає стягненню штраф, інфляційній нарахування, три проценти річних та пеня за період з 24 вересня 2020 року до моменту оплати наданих послуг.
Рішенням Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 24 червня 2025 року позов ТОВ «Центр Автовиплат Поліс» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення штрафних санкцій задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Центр Автовиплат Поліс» 212 грн 06 коп. інфляційних нарахувань, 33 грн 63 коп. проценти річних, 1 607 грн 82 коп. пені.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Центр Автовиплат Поліс» 212 грн 06 коп. інфляційних нарахувань, 33 грн 63 коп. проценти річних, 1 607 грн 82 коп. пені.
Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ТОВ «Центр Автовиплат Поліс» сплачений судовий збір у сумі 97 грн 35 коп. з кожного
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Рішення суду оскаржили сторони.
ТОВ «Центр Автовиплат Поліс» у поданій в липні 2025 року апеляційній скарзі просить скасувати рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 24 червня 2025 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення штрафу, ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення цих позовних вимог в повному обсязі.
Аналіз змісту апеляційної скарги зводиться до того, що заявник вважає, що суд першої інстанції в частині відмови у стягненні штрафу ухвалив незаконне і необґрунтоване рішення, оскільки висновки суду, викладені в рішенні, суперечать фактичним обставинам справи, порушують норми матеріального та процесуального права, суд не дослідив належним чином надані позивачем докази та неповно з`ясував обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. На думку заявника, суд першої інстанції помилково застосував статтю 61 Конституції України, яка забороняє подвійну юридичну відповідальність за одне й те саме правопорушення, до спірних правовідносин, не врахувавши специфіку договірних зобов`язань та судову практику Верховного Суду. Так, згідно з пунктом 4.4 договорів №00105/1/10/17 та № 00105/10/17, сторони домовилися, що за недотримання строків сплати за надані юридичні послуги винна сторона сплачує штраф у розмірі 10 мінімальних заробітних плат (станом на день порушення) та пеню в розмірі 1 % від суми прострочення за кожен день прострочення (але не більше подвійної облікової ставки НБУ). Ці положення чітко розмежовують штраф як фіксовану санкцію за факт порушення та пеню як компенсацію за триваюче прострочення. Суд першої інстанції послався на постанову Верховного Суду від 16 лютого 2022 року в справі № 333/4292/15-ц, яка стосується кредитних правовідносин. Однак, ця постанова є нерелевантною, оскільки спірні правовідносини у даній справі стосуються договорів про надання юридичних послуг, а не кредитних договорів. У кредитних спорах штраф і пеня часто застосовуються до одного й того самого порушення (наприклад, прострочення сплати процентів), тоді як у даній справі штраф стягується за сам факт порушення строків оплати, а пеня – за тривалість прострочення, що є різними аспектами порушення зобов`язання. Окрім того, суд помилково вважав, що положення пункту 4.4 договорів про одночасне стягнення штрафу та пені суперечать статті 61 Конституції України. Однак сторони, укладаючи договори, діяли на підставі принципу свободи договору, закріпленого в статті 627 ЦК України, яка дозволяє сторонам вільно визначати умови договору, якщо вони не суперечать закону. Відповідачі, підписуючи договори № 00105/1/10/17 та № 00105/10/17, погодилися з умовами пункту 4.4, які передбачають стягнення штрафу та пені за порушення строків оплати. Протягом усього періоду дії договорів відповідачі не заявляли про відмову від послуг позивача, не зверталися з вимогами про розірвання договорів або визнання їх недійсними, що підтверджує їх згоду з умовами договорів. Судом не враховано й те, що рішенням Кам`янка-Бузького районного суду від 10 лютого 2022 року в справі № 446/1256/21, яке залишено без змін постановою Львівського апеляційного суду від 21 листопада 2022 року, підтверджено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 порушили умови договорів про надання юридичних послуг № 00105/1/10/17 та № 00105/10/17 від 12 жовтня 2017 року. Зокрема, встановлено, що відповідачі отримали страхове відшкодування 10 вересня 2020 року, але не сплатили позивачу за надані юридичні послуги протягом 10 банківських днів, як це передбачено договорами. Це порушення є підставою для застосування штрафних санкцій, визначених пунктом 4.4 договорів. Тобто, суд визнав, що ТОВ «Центр Автовиплат Поліс», виконав свої зобов`язання за договорами, а також встановив, що відповідачі не виконали своїх зобов`язань щодо своєчасної оплати. Проте, суд не взяв до уваги, що пункт 4.4 договорів чітко передбачає стягнення штрафу в розмірі 10 мінімальних заробітних плат за сам факт порушення строків оплати. Цей штраф є окремим видом відповідальності від пені, яка нараховується за кожен день прострочення, і має на меті компенсувати позивачу порушення його прав, спричинене несвоєчасною оплатою. Таким чином, суд помилково проігнорував необхідність застосування штрафу, як окремої санкції, передбаченої договором. Відмова у стягненні штрафу, передбаченого пунктом 4.4 договорів, позбавляє позивача належної компенсації за порушення відповідачами грошового зобов`язання. Штраф у розмірі 50 000 грн 00 коп. з кожного відповідача є частиною договірних умов, які сторони добровільно погодили при укладенні договорів. Відмова у стягненні штрафу порушує принцип справедливості, оскільки позивач виконав свої зобов`язання, надавши юридичні послуги, які сприяли отриманню відповідачами страхового відшкодування, але не отримав належної компенсації за порушення строків оплати.
В апеляційних скаргах, які є ідентичними ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просять скасувати рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 24 червня 2025 року в частині задоволених позовних вимог, ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в їх задоволенні.
Апеляційні скарги мотивовані тим, що суд помилково ухвалив рішення в частині стягнення штрафу не на підставі положень укладеного договору, які не містять підстав для його стягнення, а на підставі норм статті 903 ЦК України, яка в даному випадку є незастосовною, оскільки не регулює спірні відносини сторін. Суд першої інстанції не з`ясував належним чином підстави для стягнення інфляційних втрат, визначив неправильний період їх нарахування. У зв`язку із цим вважають, що в задоволенні цих вимог мало бути відмовлено з підстав обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав. Вважають безпідставним стягнення пені. Звертають увагу, що відповідачі добросовісно виконали рішення суду від 10 лютого 2022 року. Додатково зазначають про неврахування місцевим судом того, що позивач зловживав своїми процесуальними правами
Відзиви на апеляційні скарги від учасників справи не надходили, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції.
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги необхідно задовольнити частково, виходячи з такого.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом встановлено, що 11 жовтня 2017 року між ТОВ «Центр Автовиплат Поліс» та ОСОБА_2 укладено договір про надання юридичних послуг № 00105/1/10/17.
Також, 12 жовтня 2017 року між ТОВ «Центр Автовиплат Поліс» та ОСОБА_1 укладено договір про надання юридичних послуг №00105/10/17 (надалі по тексту - договори).
Згідно з пунктом 1.1. Договорів замовник доручає, а виконавець бере на себе зобов`язання надавати замовнику юридичні послуги з метою встановлення причин дорожньо-транспортної пригоди, встановлення винної особи, отримання страхового відшкодування, отримання інших виплат, відшкодування моральної і матеріальної шкоди заподіяної замовнику чи іншій особі, в результаті ДТП, яка мала місце 06 жовтня 2017 року.
Пунктом 1.2 договорів передбачено перелік послуг, які надаються в рамках цього договору, а саме :
- збір усіх необхідних документів та подання звернення до страхової компанії про виплату страхового відшкодування.
- надання юридичних консультацій, складання процесуальних документів: договорів, запитів, довідок, клопотань, позовних заяв, скарг, та ін..
- здійснення представництва інтересів замовника при проведенні переговорів з іншими учасниками дорожньо-транспортної пригоди, у відносинах зі страховими компаніями, МТСБУ.
- представництво законних інтересів замовника про розгляді цивільних, господарських, адміністративних справ, в усіх державних, громадських приватних організаціях, правоохоронних органах, органах нотаріату, а також в місцевих, апеляційних судах, та у судах касаційної інстанції, а також у підприємствах усіх форм власності, органах державної виконавчої служби, з усіма правами наданими законом позивачу, відповідачу, потерпілому, третій особі, кредитору, стягувачу, боржнику, в тому числі з правом подання позову, правом повної або часткової відмови від позовних вимог, зміни підстав та предмета позову, визнання позову, правом повної або часткової відмови від позовних вимог, зміни підстав та предмета позову, визнання позову, закінчення справи мировою угодою, отримання виконавчих документів та пред`явлення їх до виконання, участі у виконавчому провадженні з правом підпису документів, посвідчення копій документів.
Розділом 2 договорів передбачено обов`язок виконавця, невідкладно скласти та передати замовнику акт про надані юридичні послуги, а замовник зобов`язався прийняти від виконавця юридичні послуги в тому обсязі в якому вони були надані та оплатити такі на умовах та в порядку визначеному розділом 3 договорів.
У розділі 3 (пункт 3.1.) визначено, що за надання послуг передбачених умовами цього договору в повному обсязі замовник оплачує виконавцю грошові кошти у розмірі 20 відсотків від суми отриманих виплат (отриманого страхового відшкодування та інших додаткових виплат, що мали місце за результатами наданих виконавцем юридичних послуг).
Розділом 4 передбачена відповідальність сторін, згідно якого у випадку порушення своїх зобов`язань передбачених договором сторони несуть відповідальність, визначену договором та чинним законодавством. Порушенням зобов`язання є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання.
Пунктом 4.3. передбачено, що за неодноразову необґрунтовану відмову від виконання зобов`язань винна сторона сплачує інші стороні штраф у розмірі 10 (десять) відсотків від ціни договору.
Згідно пункту 4.4 за недотримання строків сплати зазначених в розділі 3 договору винна сторона сплачує штраф в розмірі 10 мінімальних заробітних плат (станом на день порушення) та пеню 1 (одного) відсотка від суми прострочення (але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на момент прострочення) за кожен день прострочення.
На виконання укладених договорів позивач здійснив надання юридичної допомоги, а відповідачі 10 вересня 2020 року отримали страхове відшкодування від МСТБУ.
Рішенням Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 10 лютого 2022 року, яке залишено без змін постановою Львівського апеляційного суду від 21 листопада 2022 року позов ТОВ «Центр Автовиплат Поліс» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Центр Автовиплат Поліс» 440 грн 50 коп. заборгованості за договором про надання юридичної допомоги.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Центр Автовиплат Поліс» 440 грн 50 коп. заборгованості за договором про надання юридичної допомоги.
Вирішено питання судового збору.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Вказане рішення було виконано 10 квітня 2023 року.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними.
Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17 та від 11 листопада 2019 року в справі № 337/474/14-ц).
З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою (постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 463/13099/21 та від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22).
Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.
Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанови постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, та Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17).
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя, четверта статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).
Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду від 19 грудня 2019 року в справі № 520/11429/17 зазначено, що: «преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень».
Щодо стягнення інфляційних втрат та відсотків річних.
У заяві про зменшення позовних вимог позивачем наведено розрахунок інфляційних втрат за період з жовтня 2020 року по березень 2023 року у сумі 212 грн 06 коп. та 3% річних за період з 24 вересня 2020 року по 10 квітня 2023 року в сумі 33 грн 63 коп.
Враховуючи межі позовних вимог, за якими позивач просив стягнути кошти, переривання загального строку позовної давності позивачем зверненням до суду з позовом про стягнення основної заборгованості, суд дійшов висновку, що борг з урахуванням встановленого індексу інфляції та три проценти річних, нараховані в межах позовної давності, а тому підлягають стягненню з відповідачів у заявленій позивачем сумі.
Проте з такими висновками колегія суддів повністю погодитись не може.
Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього кодексу (частина друга статті 509 ЦК України).
За змістом статей 524, 533 - 535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Судове рішення про стягнення таких коштів є рішенням про примусове виконання обов`язку в натурі, тобто підтверджує грошове зобов`язання, зокрема те, що виникло у боржника у зв`язку із завданням ним шкоди потерпілому (кредитору) (постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року в справі № 758/1303/15 та від 16 травня 2018 року в справі № 686/21962/15).
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України)/
Стаття 625 входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.
За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року в справі № 686/21962/15-ц.
Отже, положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду (постанова Верховного Суду від 11 серпня 2021 року в справі № 686/29245/18).
При цьому передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц).
У постанові від 08 листопада 2019 року в справі № 127/15672/16-ц Велика Палата Верховного Суду погодилась з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року в справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року в справі №924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.
Відповідно до частини першої статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Порушенням зобов`язання, згідно з статтею 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
По своїй суті зобов`язання про відшкодування майнової шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру відшкодування. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки відшкодування шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір відшкодування шкоди. Тільки після конкретизації змісту зобов`язання про відшкодування шкоди за допомогою рішення суду або договору про відшкодування шкоди, те чи інше зобов`язання може бути кваліфіковане як грошове, і відповідно може відбутися прострочення боржника (особи, що завдала шкоди) щодо його виконання (постанови Верховного Суду від 03 квітня 2019 року в справі № 757/3725/15-ц, від 16 червня 2021 року в справі № 910/14341/18, від 22 грудня 2022 року в cправі № 902/1301/21, від 06 грудня 2023 року в справі №522/12406/22, від 29 січня 2025 року в справі № 201/1763/22).
Оскільки конкретизації змісту зобов`язання відповідачів про сплату заборгованості за договорами про надання юридичної допомоги відбулась за допомогою рішення суду від 10 лютого 2022 року, яке набрало законної сили 21 листопада 2022 року, та яким конкретизовано її розмір та визначено спосіб відшкодування (грошові кошти), тому періодом невиконання грошового зобов`язання, яке виникло на підставі цього рішення суду є проміжок часу з моменту набранням ним законної сили (21 листопада 2022 року) до його виконання відповідачами (10 квітня 2023 року).
Подібний висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 06 грудня 2023 року в справі № 522/12406/22.
Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення грошових коштів на підставі статті 625 ЦК України у вигляді 3 % річних та інфляційних втрат, правильно визначився зі спірними правовідносинами щодо обґрунтованості цих вимог, проте неправильно встановив період, за який підлягають стягненню такі нарахування, а відтак неправильно визначив розмір такого стягнення.
Таким чином, з кожного з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню по 5 грн 10 коп. як три проценти річних, з яких: 440, 50 x 3 x 141/365/100 = 5, 10 грн із 21 листопада 2022 року до 10 квітня 2023 року включно (141 день), а також по 16 грн 52 коп. інфляційних втрат.
Щодо стягнення неустойки (штрафу, пені)
Відповідно до частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
Пеня є видом забезпечення виконання зобов`язання (частина перша статті 546 Цивільного кодексу України).
Згідно з статтею 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Як зазначено вище у цій постанові, конкретизації змісту зобов`язання відповідачів про сплату заборгованості за договорами про надання юридичної допомоги відбулась за допомогою рішення суду, у зв`язку із цим, колегія суддів не убачає підстав для стягнення пені, визначеної договором, адже після цього моменту, права кредитора захищаються не у спосіб стягнення пені, яка не може нараховуватись на суму заборгованості, стягнуту за рішенням суду, а спосіб нарахування та стягнення інфляційних втрат та відсотків річних, що має місце у даній справі.
За таких обставин, місцевий суд дійшов неправильного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідачів на користь позивача пені за несвоєчасне проведення розрахунків за договорами.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).
Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 6 та статті 627 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Особам надається право вибору: використати вже існуючі диспозитивні норми законодавства для регламентації своїх відносин або встановити для себе правила поведінки на свій розсуд. Отже, цивільний (господарський) договір як домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, виявляє автономію волі сторін щодо врегулювання їхніх правовідносин на власний розсуд (у межах, встановлених законом), тобто є актом встановлення обов`язкових правил для сторін договору, регулятором їх відносин.
Відповідно сторони не можуть врегулювати свої відносини (визначити взаємні права та обов`язки) у спосіб, який суперечить існуючому публічному порядку, порушує положення Конституції України, не відповідає загальним засадам цивільного законодавства, передбаченим статтею 3 ЦК України, які обмежують свободу договору (справедливість, добросовісність, розумність). Домовленість сторін договору про врегулювання своїх відносин всупереч існуючим у законодавстві обмеженням не спричиняє встановлення відповідного права та/або обов`язку, як і його зміни та припинення.
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 червня 2021 року в справі № 910/12876/19.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду) (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року в справі № 355/385/17).
Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків. За допомогою такого універсального регулятора приватних відносин як договір його сторони можуть регулювати, зокрема, вчинення між сторонами односторонніх правочинів, підстави для односторонньої відмови і коли ці правочини породжують відповідні правові наслідки щодо розірвання договору (постанова Верховного Суду від 22 лютого 2023 року в справі № 465/5980/17).
При цьому цивільним законодавством закріплено пріоритет умов, визначених сторонами у договорі, що кореспондується з положеннями статей 6, 627 ЦК України щодо свободи договору.
Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинне виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).
Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
Згідно зі статтями 550, 551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони закон може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Зокрема, такими правилами є правила про неустойку, передбачені статтями 549-552 ЦК України. Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина перша статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер.
Така неустойка стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. Для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Тому право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.
Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, провадження № 12-79гс19.
Тлумачення частини третьої статті 551 ЦК України свідчить, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду за наявності однієї з умов: (а) якщо він значно перевищує розмір збитків; (б) за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
У постанові Верховного Суду від 14 серпня 2023 року в справі №709/1320/21 вказано, що «за допомогою неустойки (штрафу, пені) допускається забезпечувати виконання значної кількості зобов`язань. Зокрема, неустойка може забезпечувати виконання: договірних зобов`язань, що традиційно для цивільного обороту, оскільки в більшості випадків саме в договорі його сторони встановлюють неустойку (штраф або пеню). Причому це може відбуватися як під час укладення договору для забезпечення виконання зобов`язання, так і після, але до виконання тих зобов`язань, які виникли на його підставі. Тлумачення статті 549 свідчить, що пеня є змінною величиною, оскільки її нарахування відбувається за кожен день прострочення».
У постанові Верховного Суду від 23 липня 2025 року в справі №904/1740/23 зазначено, що:
«68. Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), що підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, у відповідності до змісту статті 551 ЦК та статті 233 ГК, господарський суд повинен оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, строку прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.
69. При вирішенні питання про зменшення пені суд бере до уваги також співвідношення розміру заборгованості боржника та розміру пені. Такий підхід є усталеним в судовій практиці (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18 та Верховного Суду від 23.09.2019 у справі №920/1013/18, від 26.03.2020 у справі №904/2847/19).
70. Суд зазначає, що індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, зумовлюють висновок про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права».
Категорії «значно» та «надмірно», які використовуються у статті 551 ЦК та у статті 233 ГК, є оціночними і мають конкретизуватися у кожному окремому випадку з урахуванням того, що правила наведених статей спрямовані на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, а також недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником. Чинники, якими обґрунтовані конкретні умови про неустойку: обставини (їх сукупність), що є підставою для застосування неустойки за порушення зобов`язань, її розмір; і обставини (їх сукупність), що є підставою зменшення судом неустойки, у кожних конкретних правовідносинах (справах) мають індивідуальний характер. А тому, як зауважила об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, і розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90%, 70% чи 50%, тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до норм частин першої, другої статті 233 ГК та частини третьої статті 551 ЦК, тобто в межах судового розсуду. Визначення справедливого розміру неустойки належить до дискреційних повноважень суду. Індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, що виключає формування єдиних (для вирішення спорів про стягнення неустойки) критеріїв та алгоритму визначення підстав для зменшення розміру неустойки та критеріїв для встановлення розміру, до якого суд має право її зменшити (постанова Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в справі № 911/2269/22).
Згідно з висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 01 червня 2021 року в справі № 910/12876/19, Верховним Судом у постановах від 02 квітня 2019 року в справі № 917/194/18, від 09 лютого 2018 року в справі № 911/2813/17, від 22 березня 2018 року в справі № 911/1351/17, від 25 травня 2018 року в справі № 922/1720/17, одночасне стягнення з учасника відносин, який порушив зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.
У справі, що переглядається:
- при зверненні до суду позивач, крім іншого, просив стягнути з кожного з відповідачів на його користь штраф в розмірі 50 000 грн 00 коп.;
- суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні цих вимог вказав, що оскільки договорами сторони визначили, що штраф та пеня застосовуються за порушення строків сплати послуг, а розмежуванням застосування штрафу і пені є лише тривалість такого строку, що на переконання суду свідчить про наявність одного й того самого порушення зобов`язання. Тому суд першої інстанції вважав, що за таких обставин відбувається подвійне притягнення боржника до одного й того самого виду відповідальності – неустойки, що суперечить частині першій статті 61 Конституції України;
- проте місцевий суд не звернув уваги на те, що згідно умов укладених договорів його сторони в добровільному порядку погодили можливість одночасного застосування як штрафу, так і пені за порушення умов цих договорів;
- тому районний суд зробив помилковий висновок, при наявності преюдиційного рішення суду, яким встановлено факт порушення відповідачами своїх зобов`язань за укладеними ними з позивачем договорами, про відсутність підстав для стягнення штрафу;
- поряд з цим, визначаючи розмір штрафу, який згідно умов укладених між сторонами договорів становить 10 мінімальних заробітних плат, станом на день порушення, що складає 50 000 грн 00 коп. (мінімальна заробітна плата з 01 вересня 2020 року складала 5 000 грн 00 коп. х 10), колегія суддів, виходячи з обставин даної справи, з метою досягнення мети такого штрафу як міри відповідальності, вважає за доцільне зменшити його розмір до 25 000 грн 00 коп.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (частина друга статті 376 ЦПК України).
З огляду на викладене, враховуючи допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів доходить висновку, що рішення суду підлягає скасуванню, з ухваленням нового про часткове задоволення позову.
Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд, відповідно, змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).
З урахуванням висновків суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційних скарг, з позивача на користь кожного з відповідачів підлягає стягненню судовий збір у розмірі 144 грн 98 коп. за розгляд справи судом апеляційної інстанції, а з кожного з відповідачів на користь позивача належить стягнути 1 051 грн 32 коп. судового збору за розгляд справи судом першої інстанції та 2 271 грн 00 коп. за розгляд справи судом апеляційної інстанції.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Центр Автовиплат Поліс» задовольнити частково.
Апеляційні скарги ОСОБА_1 і ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 24 червня 2025 року скасувати, ухвалити нове рішення.
Позов товариства з обмеженою відповідальністю «Центр Автовиплат Поліс» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення штрафних санкцій, задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Центр Автовиплат Поліс» 25 000 грн 00 коп. штрафу, 05 грн 10 коп. процентів річних та 16 грн 52 коп. інфляційних втрат.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Центр Автовиплат Поліс» 25 000 грн 00 коп. штрафу, 05 грн 10 коп. процентів річних та 16 грн 52 коп. інфляційних втрат.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Центр Автовиплат Поліс» 1 051 грн 32 коп.. судового збору за розгляд справи судом першої інстанції та 2 271 грн 00 коп. за розгляд справи судом апеляційної інстанції.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Центр Автовиплат Поліс» 1 051 грн 32 коп.. судового збору за розгляд справи судом першої інстанції та 2 271 грн 00 коп. за розгляд справи судом апеляційної інстанції.
Стягнути з обмеженою відповідальністю «Центр Автовиплат Поліс» на користь ОСОБА_2 144 грн 98 коп. судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції.
Стягнути з обмеженою відповідальністю «Центр Автовиплат Поліс» на користь ОСОБА_1 144 грн 98 коп. судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий        С.М. Копняк

Судді:         С.М. Бойко

А.В. Ніткевич