ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
вул. Симона Петлюри, 16/108, м. Київ, 01032, тел. (044) 235-95-51, е-mail: inbox@ko.arbitr.gov.ua

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"01" квітня 2026 р. м. Київ
Справа № 911/158/26 
Господарський суд Київської області у складі:
судді Ейвазової А.Р., 
за участі секретаря судового засідання Стаднік Є.О., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Електротрейдінг груп» до Публічного акціонерного товариства «Центренерго» про стягнення 6 217 159,68грн, за участі представників від:

позивача – Горбаченко Н.В. (довіреність від 29.12.2025 №29/12-07);
відповідача – Зінченко О.В. (довіреність від 24.12.2025 №125/22)

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Електротрейдінг груп» (далі – позивач, ТОВ «ЕТГ») звернулося до Господарського суду Київської області з позовом до Публічного акціонерного товариства «Центренерго» (далі – відповідач, ПАТ «Центренерго») про стягнення 6 217 159,68грн, з яких: 4 619 422,50грн – втрати від інфляції за період з 01.07.2023 по 25.12.2024; 1 597 737,18грн – 3% річних за період 18.07.2023 по 25.12.2024.
В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на порушення відповідачем строку виконання зобов`язання з повернення попередньої оплати, яке виникло на підставі договору від 13.12.2021 №20/21-361-РДД купівлі-продажу електричної енергії. При цьому, позивач стверджує, що виникнення відповідного зобов`язання, яке виконано відповідачем з порушенням лише 25.12.2024, встановлено судовими рішеннями у справі №911/1340/22 (а.с.1-5).
Ухвалою Господарського суду Київської області від 28.01.2026: відкрито провадження у даній справі за відповідним позовом; вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче засідання на 18.02.2026 о 14:20; визнано явку сторін обов`язковою; встановлено строк для подання відповідачем відзиву на позов (а.с.53-55).
Зазначена ухвала доставлена до електронних кабінетів сторін, що підтверджується довідками про доставку електронного листа: 28.01.2026 о 12:26 – позивачу; 28.01.2026 о 12:24 - відповідачу (а.с.56-57).
Ухвала суду, як вбачається із змісту п.1 ч.1 ст.232 Господарського процесуального кодексу України (далі – ГПК України), є видом судового рішення.
В силу п.2 ч.6 ст.242 ГПК України днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи.
Таким чином, відповідна ухвала вважається врученою сторонам 28.01.2026.
12.02.2026 відповідач через систему «Електронний суд», з дотриманням встановленого судом строку, подав відзив на позов, у якому просить у задоволенні позову відмовити (а.с.58-65).
Відповідач заперечує щодо позову, посилаючись на те, що:
- позивачем не надано первинних документів на підтвердження заявлених обставин, отже, його вимоги не можна вважати обґрунтованими та підтвердженими відповідними доказами;
- укладений сторонами договір містить елементи кредиту, тому до правовідносин має застосовуватись положення п.18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), а отже, ПАТ «Центренерго» звільнений від відповідальності за ст.625 ЦК України, а нараховані втрати від інфляції та 3% річних мають бути списані;
- у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, починаючи з 24.02.2022 всі теплові електростанції ПАТ «Центренерго» неодноразово на певний час припиняли функціонування, а окремі - припинили взагалі внаслідок пошкоджень ракетними обстрілами, тому відповідач несе значні витрати з відновлення пошкоджених генеруючих об`єктів;
- позивачу повернуто борг, тому збитки ним не понесені, а позивач намагається отримати неправимірну вигоду за рахунок відповідача шляхом нарахування 3% річних та втрат від інфляції.
Ухвалами від 18.02.2026, які занесені до протоколу засідання, судом на підставі ч.4 ст.166, ч.4 ст.167 ГПК України встановлені строки для подання сторонами відповіді на відзив та заперечення, а в підготовчому засіданні оголошено перерву до 16:40 16.03.2026 (а.с.76-78). 
Перерва в підготовчому засіданні оголошена судом на підставі ч.5 ст.183 ГПК України, оскільки судом не завершено всі необхідні дії для підготовки справи до судового розгляду по суті, у т.ч., враховуючи встановлення сторонам строків для реалізації права на подання заяв по суті.
У відповіді на відзив, яка надійшла до суду через систему «Електронний суд» з дотриманням встановленого строку – 18.02.2026 (а.с.80-84), позивач підтримує заявлені вимоги та вказує, що:
- судовим рішенням у справі №911/1340/22 встановлені преюдиційні обставини, що виключають необхідність повторного подання доказів у підтвердження встановлених обставин;
- проценти нараховані у мінімальному розмірі, який встановлений законом, тому не підлягають зменшенню;
- за фактом укладення договору купівлі-продажу у відповідача виник зустрічний обов`язок з поставки товару – електричної енергії у визначений договором строк відповідно до отриманої від позивача попередньої оплати, а, отже, не виникало право правомірного користування грошовими коштами за визначений процент без зустрічної поставки товару, тому п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України не підлягає застосуванню; 
- проценти у розмірі 3% річних та втрати від інфляції нараховані на підставі ч.2 ст.625 ЦК України є способом захисту майнового права та інтересу ТОВ «ЕТГ», суть якого полягає у відшкодуванні матеріальних втрат ТОВ «ЕТГ» від знецінення грошових коштів;
- до відносин сторін не підлягають застосуванню норми ГК України, що втратив чинність.
24.02.2026 відповідач, у встановлений судом строк, через систему «Електронний суд» подав заперечення (а.с.88-90), у яких, в спростування тверджень позивача, зазначає, що:
- відповідно до ч.7 ст.75 ГПК України правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для господарського суду; та не є обов`язковими висновки щодо обставин справи, наведені у певному судовому рішенні; 
- з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних за час прострочення грошового зобов`язання;
- до відносин сторін підлягають застосуванню норми ГК України, оскільки відносини сторін виникли у період його дії.
Ухвалою від 16.03.2026, яка занесена до протоколу, судом закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 01.04.2026 о 16:30 (а.с.94-96).
Підготовче провадження закрито у відповідності з п.3 ч.1 ст.185 ГПК України, у зв`язку із виконанням завдань підготовчого провадження.
В судовому засідання представник позивача заявлені вимоги підтримав та просив їх задовольнити, представник відповідача проти позову заперечував та просив у його задоволенні відмовити.
Заслухавши пояснення сторін, дослідивши зібрані у справі докази, судом встановлені наступні обставини.
Рішенням Господарського суду Київської області від 02.03.2023 у справі №911/1340/22, яке залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 23.05.2023 та постановою Верховного Суду від 13.09.2023 (а.с.11-26), стягнуто з ПАТ «Центренерго» на користь ТОВ «ЕТГ» 36 955 380грн основного боргу, а також 554 330,70грн в рахунок відшкодування витрат, понесених на оплату позову судовим збором.
Відповідним рішенням встановлено факти: укладення 13.12.2021 між ПАТ «Центренерго» як продавцем та ТОВ «ЕТГ» як покупцем договору №20/21-361-РДД купівлі-продажу електричної енергії; перерахування ТОВ «ЕТГ» ПАТ «Центренерго» 36955380грн в оплату вартості електричної енергії, що підлягала відпуску у період 01.03.2022 по 30.04.2022; не отримання ТОВ «ЕТГ» у власність електричної енергії від відповідача в обсязі 14 630МВТ/год вартістю 36955380грн. Судовим рішенням у відповідній справі також встановлено, що позивач звернувся до відповідача з вимогою №05/07-06 від05.07.2022 про повернення коштів, яка не була виконана відповідачем (а.с.14).
Відповідно до ч.4 ст.75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Отже, відповідні обставини, встановлені судовим рішенням у справі №911/1340/22, є преюдиційними для даної справи, у якій беруть участь ті ж сторони.
При цьому, твердження відповідача про те, що позивач має долучити до позовної заяви первинні документи на підтвердження заявлених обставин, без чого його вимоги не можна вважати обгрунтованими хибні, оскільки у даному випадку ч.4 ст.75 ГПК України звільняє його від обов`язку доводити обставини, встановлені рішення у справі №911/1340/22.
Так, обставини, які підлягають встановленню судом у справі, - це юридичні факти, тобто життєві обставини (дії, події), з якими правом пов`язується виникнення юридичних наслідків; натомість правова оцінка - це висновок щодо застосування права за певних життєвих обставин; правова оцінка може полягати, зокрема, у висновках, зроблених у зв`язку з установленими судом життєвими обставинами, про те, чи виникли юридичні наслідки та які саме, чи порушене право особи, чи виконане зобов`язання належним чином відповідно до закону та договору, чи певна поведінка є правомірною або неправомірною, чи додержано стороною вимог закону тощо (висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 01.09.2020 у справі №907/29/19, 16.11.2022 у справі №910/6355/20).
Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду в постанові від 18.06.2021 у справі №910/16898/19 виснував, що: преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ: преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу; суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами; правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу; вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі; у випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку; усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії; для рішень господарських судів важливою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в рішенні господарського суду, є суб`єктний склад спору; преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини; преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта (також відповідні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 17.03.2026 у справі №921/604/24).
Поряд з цим встановлено, що в межах справи №911/2357/23 рішенням Господарського суду Київської області від 04.12.2023, яке залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 23.07.2024, стягнуто з ПАТ «Центренерго» на користь ТОВ «ЕТГ» 4 428 973,85грн втрат від інфляції за період з 01.08.2022 по 30.06.2023 та 1 072 212,26грн 3% річних за період з 30.07.2022 по 17.07.2023 (а.с.27-40). Вимоги у відповідній справі заявлені у зв`язку з не виконанням відповідачем у строк обов`язку повернути сплачені кошти за електричну енергію. 
Судом встановлено, що лише 26.12.2024 відповідач повернув позивачу грошові кошти, перераховані в оплату електричної енергії за договором від 13.12.2021 №20/21-361-РДД у розмірі 36 955380грн, що підтверджується платіжною інструкцією кредитового переказу коштів від 26.12.2024 №3855 (а.с.42), тим самим виконавши рішення Господарського суду Київської області від 02.03.2023 у справі №911/1340/22 у відповідній частині.
Предметом спору у даній справі є застосування до ПАТ «Центренерго» відповідальності, встановленої чинним законодавством, за порушення зобов`язання з повернення грошових коштів.
Заявлені вимоги є мотивованими з наступних підстав.
Укладений сторонами договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань в силу ст.ст.173, 174, ч.1 ст.175 ГК України (тут і надалі у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин).
Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України (далі - ЦК України) з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, що визначено ч.1 ст.175 ГК України.
Згідно ч.1 ст.193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання – відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться; при цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.
Так, як установлено ч.1 ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Частиною 1 ст.612 ЦК України установлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
В силу ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Враховуючи, що зобов`язання з повернення переплати за електричну енергію ПАТ «Центренерго», факт порушення якого встановлено у справі №911/1340/22, виконано лише 26.12.2024, вимоги позивача про стягнення з такого відповідача втрат від інфляції та процентів за період прострочення є мотивованими, враховуючи наступне.
В силу ст.617 ЦК України, ч.2 ст.218 ГК України (в редакції, чинній на момент порушення зобов`язання з повернення грошових коштів) відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.
Як визначено ч.1 ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Згідно ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Оскільки рішення суду про стягнення боргу не є підставою для припинення відповідного зобов`язання, яке порушено та припинилось виконанням лише 26.12.2024, вимоги позивача про стягнення втрат від інфляції за період з 01.07.2023 по 25.12.2024 та процентів за період з 18.07.2023 по 25.12.2024, нарахування яких не входить в періоди, які заявлені у справах №911/2357/23, є мотивованими.
За розрахунком суду, враховуючи період прострочення, розмір основного боргу, встановлені індекси інфляції у відповідному періоді, розмір втрат від інфляції за період з 01.07.2023 по 25.12.2024 складає 4 619 422,50грн, а розмір 3% річних за період з 18.07.2023 по 25.12.2024 – 1 597 737,18грн. 
Враховуючи, що розрахунок 3% річних та втрат від інфляції є таким, що здійснено позивачем вірно, з урахуванням розміру боргу, періоду прострочення, встановлених індексів інфляції у періоді прострочення, заявлені вимоги є обґрунтованими.
Посилання відповідача у запереченні на право суду в конкретних випадках зменшити розмір процентів, які нараховані на підставі ст.625 ЦК України, слушне, однак, у даному випадку підстав для такого зменшення не має.
Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі №910/4590/19 зазначено, що: інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання, тому зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю; відповідно й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги (п.43).
Водночас формулювання ст.625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів. За змістом ч.2 ст.625 ЦК України нарахування втрат від інфляції на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №902/417/18 вказала, що з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання (п.8.38).
Однак, підстав для зменшення розміру нарахованих процентів у даній справі не має, оскільки проценти розраховані у розмірі (3%), що визначений законом (ч.2 ст.625 ЦК України) і сторонами не збільшуваний за домовленістю, отже, відсутня очевидна неспівмірність заявлених процентів, нарахованих із застосуванням відповідного мінімального розміру, що встановлений законом.
Посилання відповідача на те, що укладений договір має елементи кредитного договору, тому до відносин сторін має бути застосований п.18 Прикінцевих та перехідних положень України, що звільняє від відповідальності, встановленої ст.625 ЦК України, помилкові, оскільки укладений сторонами договір не містить елементів кредитного договору. 
Так, в силу п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Таким пунктом установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
В силу ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Тобто позичальник отримує від банку грошові кошти, власником яких він не був, та отримує можливість користуватись такими грошовими коштами за плату та має повернути їх в обумовлений строк. Між тим, у даному випадку позивачем здійснено передплату за електричну енергію, а не відповідачем продано електричну енергію у кредит. Здійснення передплати за електричну енергію не передбачає здійснення відповідачем оплати за користування такими грошовими коштами, переданими позивачем як оплата електричної енергії, за плату до фактичної передачі товару; відповідач користувався такими грошовими коштами безоплатно. 
У свою чергу, п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України звільняє саме позичальника, який вже фактично має сплачувати проценти за користування кредитом, від сплати процентів на підставі ст.625 ЦК України позикодавцю за порушення виконання відповідних грошових зобов`язань за кредитним договором.
З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку про задоволення заявлених вимог у повному обсязі. Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1597737,18грн - 3% річних та 4 619 422,50грн – втрат від інфляції.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки заявлені вимоги задоволено повністю, позивачу підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача судовий збір у розмірі 74 605,92грн.
У поданій позовній заяві ТОВ «ЕТГ» вказувало, що орієнтовний (попередній) розмір витрат на правничу допомогу складає 100 000грн (а.с.4), однак, остаточного розрахунку відповідних витрат та заяви про розподіл витрат у певному остаточному розмірі позивач до ухвалення рішення не подав, отже, питання про відшкодування таких витрат даним рішенням не вирішується.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 129, 232-233, 237-238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.
2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Центренерго» (ідентифікаційний код 22927045; 08711, Київська обл., Обухівський р-н, с-ще Козин, вул. Рудиківська, буд. 49) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Електротрейдінг груп» (ідентифікаційний код 42190690; 04116, м. Київ, вул. Старокиївська, буд. 14) 1 597 737,18грн – 3% річних, 4 619 422,50грн – втрат від інфляції, а також 74 605,92грн в рахунок відшкодування витрат, понесених на оплату позову судовим збором.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Апеляційна скарга подається протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення у порядку, встановленому ст.257 ГПК України.
Повний текст рішення складено 19.06.2026.

Суддя А.Р. Ейвазова