ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2026 року 
м. Київ

справа № 756/9858/23
провадження № 61-3505св25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І.,
суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач),Пархоменка П. І.,

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідач - Громадська організація «Дубовий Гай»,

особа, яка звернулася до суду із позовом як третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ?  ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Правдюком Віталієм Михайловичем, на постанову Київського апеляційного суду від 11 лютого 2025 року в складі колегії суддів: Олійника В. І., Болотова Є. В., Верланова С. М.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог, ухвали суду першої інстанції
У серпні 2023 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду із позовом до ГО «Дубовий гай» про встановлення земельного сервітуту.
У вересні 2024 року представник ОСОБА_3 ? Бедрицька О. О. звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ГО «Дубовий гай» з позовом про встановлення земельного сервітуту.
Протокольною ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 14 жовтня 2024 року позов ОСОБА_3 повернуто заявнику без розгляду. 
Короткий зміст постанови апеляційного суду
Постановою Київського апеляційного суду від 11 лютого 2025 року апеляційну скаргу адвоката Бедрицької О. О., яка діє в інтересах ОСОБА_3 , задоволено частково. Протокольну ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 14 жовтня 2024 року про залишення позову без розгляду скасовано і направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що винесення та оформлення судового рішення про повернення позову третьої особи без розгляду протокольною ухвалою суперечить приписам чинного процесуального законодавства, адже порушує право особи на доступ до правосуддя та права на оскарження судового рішення. Оскільки рішення про повернення позову третьої особи було ухвалено протокольною ухвалою, ОСОБА_3 , який не є ні стороною, ні учасником справи, не має доступу до протоколу судового засідання, яким було зафіксовано винесення оскаржуваного судового рішення. Тому ОСОБА_3 позбавлений можливості у строки, визначені чинним процесуальним законодавством, оскаржити це судове рішення. 
Підставою для повернення позовної заяви слугувало те, що вимоги третьої особи - ОСОБА_3 не є самостійними вимогами на предмет спору в розумінні статті 52 ЦПК України, а є фактично ідентичними вимогами щодо первісного позову, задоволення яких має наслідком і задоволення первісного позову. Такий висновок суду суперечить суті інституту третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору. Суд першої інстанції ототожнив позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, та зустрічний позов. Позов третьої особи із самостійними вимогами щодо предмета спору не виключає задоволення первісних вимог.
Предметом спору у справі є земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:85:625:0045, яка перебуває у власності ГО «Дубовий гай», щодо якої позивачі просять встановити постійний, безоплатний земельний сервітут на право проходу та проїзду транспортним засобом, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, в тому числі для забезпечення водопостачання, водовідведення та каналізації від вулиці Лісна, Оболонського району міста Києва до земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:85:625:0030 загальною площею 0,1 га.
В свою чергу предметом спору у позові третьої особи є частини земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:85:625:0045 загальною площею земельного сервітуту 0,06 га, яка перебуває у власності ГО «Дубовий гай», та земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:85:625:0030 га загальною площею земельного сервітуту 0,1, яка перебуває у власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , до земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:85:625:0029 загальною площею 0,1 га на користь її власника.
Як вбачається з наведеного, ОСОБА_3 дотримано матеріально-правовий критерій, з яким ЦПК України пов`язує набуття статусу третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору. Встановлення земельного сервітуту щодо земельних ділянок ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ГО «Дубовий гай» шляхом надання можливості проходу, проїзду та прокладення комунікацій до земельної ділянки позивача від вулиці Лісній є доцільним та ефективним способом захисту права власності позивача. З аналізу статей 193, 194, 195 ЦПК України слідує, що процесуальний закон вказує на певні умови прийняття судом позову третьої особи із самостійними вимогами щодо предмету позову: 1) взаємний зв`язок первісного позову та позову третьої особи; 2) однорідність вимог та нерозривна пов`язаність вимог між собою; 3) від вирішення однієї вимоги залежить вирішення інших; 4) доцільність спільного розгляду цих позовів. Позов ОСОБА_3 в повній мірі відповідає зазначеним умовам. Відтак висновки Оболонського районного суду міста Києва про те, що вимоги позовної заяви ОСОБА_3 не є самостійними вимогами на предмет спору в розумінні статті 52 ЦПК України є помилковими.
Щодо пропуску ОСОБА_3 строку для подання позову третьої особи, то є невірним ототожнення позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, із зустрічним позовом, не врахувавши те, що позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, подає особа, яка не є стороною у справі. А тому приписи статей 193, 194 ЦПК України мають застосовуватися з урахуванням норм статі 52 ЦПК України. Позов ОСОБА_3 поданий під час підготовчого провадження та до закриття підготовчого провадження і призначення справи до судового розгляду по суті, тобто в межах встановленого статтею 52 ЦПК України строку. З огляду на наведене, висновку про пропуск ОСОБА_3 строку для подання позову є помилковими.
Аргументи учасників справи
19 березня 2025 року ОСОБА_1  звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просив скасувати постанову апеляційного суду, протокольну ухвалу суду першої інстанції залишити в силі.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що застосовуючи статтю 52 ЦПК України суд апеляційної інстанції не врахував, що заявлені позовні вимоги у позові третьої особи стосуються земельної ділянки, яка не є об`єктом спірного правовідношення між сторонами (не є предметом спору). В позові третьої особи предметом виступає одночасно як земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:85:625:0045, так і частина земельної ділянки співпозивачів, відносно якої вимог у справі між сторонами первинно заявлено не було. Третя особа подала позов з вимогами встановити сервітут щодо земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:85:625:0030, що не є предметом спору взагалі. Заявлені третьою особою вимоги не є фактично самостійними вимогами щодо предмету спору. Спільний розгляд вимог третьої особи одночасно із розглядом первинних позовних вимог співпозивачів може мати своїм кінцевим процесуальним результатом як факт задоволення позову співпозивачів, так і позову третьої особи до відповідача. Отже, позов третьої особи повинен вирішуватись в самостійному провадженні.
Суд апеляційної інстанції будь-яким чином не врахував та не дослідив аргументи та докази співпозивачів, висловлені у відзиві на апеляційну скаргу, зокрема, що ОСОБА_3 здійснює фактичне зловживання процесуальним правом на подачу позову як третьої особи із самостійними вимогами щодо предмету спору у справі, з метою затягування розгляду та вирішення справи. Не надав оцінки обставинам, що ОСОБА_3 є засновником первісного відповідача - ГО «Дубовий Гай». Цей доказ був доданий до відзиву на апеляційну скаргу. ОСОБА_3 як засновник та член правління ГО «Дубовий Гай» та чоловік керівника відповідача здійснює вирішальний та керуючий вплив на відповідача, отже реального спору між ОСОБА_3 та ГО «Дубовий Гай» немає. 
19 березня 2025 року  ОСОБА_1  подав до Верховного Суду клопотання про зміну та доповнення касаційної скарги, в якому зазначив, що апеляційний суд фактично позбавив позивача можливості надати свої аргументи та пояснення по суті спору. Вперше розгляд апеляційної скарги ОСОБА_3 на протокольну ухвалу від 14 жовтня 2024 року було призначено на 10 грудня 2024 року, на якому був присутній представник апелянта та представник позивача. Апеляційний суд відклав розгляд справи з огляду на відсутність представника відповідача та подане відповідне клопотання. Наступне засідання 21 січня 2025 року також не відбулось. Наступне засідання було призначене на 11 лютого 2025 року на 14:00. Рівно о 14:00 представник прибув до зали засідань, де лише почув оголошення постанови по суті справи. При ознайомленні з матеріалами справи представник довідався, що суд провів засідання без участі представників як позивача, так і відповідача у справі, причому до призначеного часу засідання. Як випливає з протоколу засідання з розгляду апеляції почалось о 13:58, причому вже о 14:00:12 були завершені судові дебати. 
В постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 804/302/16 та від 15 жовтня 2020 року у справі № 910/1234/19 вказано, що судове засідання, проведене раніше призначеного часу без участі належним чином повідомленого учасника справи, не може вважатися законним, є порушенням принципу гласності судового процесу та права особи на справедливий суд. Це порушення може бути підставою для скасування судового рішення. Суд зобов`язаний забезпечити учасникам справи можливість реалізувати їхні процесуальні права, зокрема право на участь у судовому засіданні.
У квітні 2025 року ГО «Дубовий Гай» подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просила касаційну скаргу залишити без задоволення, оскаржену постанову - без змін.
Відзив мотивований тим, що позов третьої особи ОСОБА_3 в повній мірі відповідає умовам, передбаченим статтями 193-195 ЦПК України: є наявний взаємний зв`язок первісного позову та позову третьої особи, вимоги третьої особи є однорідними та нерозривними між вимогами первісного позову. Від вирішення вимог ОСОБА_3 залежить вирішення вимог ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , оскільки з ході розгляду позову може бути встановлено інший, найменш обтяжливий спосіб встановлення земельного сервітуту, ніж зазначено у позовній заяві ОСОБА_1 , ОСОБА_2 . Позов ОСОБА_3 також містить інші самостійні вимоги щодо встановлення земельного сервітуту.
У квітні 2025 року ОСОБА_3 через представника ОСОБА_5 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просив касаційну скаргу залишити без задоволення, оскаржену постанову - без змін.
Відзив мотивований тим, що предмет позову в справі за позовом третьої особи ОСОБА_3 до ГО «Дубовий Гай» ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та в поданій позовній заяві ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ГО «Дубовий Гай» щодо частини земельної ділянки загальною площею земельного сервітуту 0,06 га з кадастровим номером 8000000000:85:625:0045 є один і той же. Підстави позову у цих двох позовах є однаковими, позови виникли з одних правовідносин (встановлення земельного сервітуту) і хоча частина вимог щодо встановлення земельного сервітуту на земельну ділянку площею 0,1 га 8000000000:85:625:0029, яка перебуває у власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , різняться, однак обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним.
У квітні 2025 року ОСОБА_1 через представника Правдюка В. М. подав до Верховного Суду відповідь на відзиви ГО «Дубовий Гай» та ОСОБА_3 , в якому просив його касаційну скаргу задовольнити.
Зазначає, що у відзиві ГО «Дубовий Гай» просто наводить постанови Верховного Суду як нібито аналогічні, не здійснюючи жодного цитування змісту. Жодної оцінки доводів касаційної скарги у відзиві ОСОБА_3 не надано, лише процитовано номери справ, висновки постанов Верховного Суду, у яких було використано скаржником як підставу для подачі касаційної скарги.
Рух справи, межі та підстави касаційного перегляду
Ухвалою Верховного Суду від 26 березня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі. 
В ухвалі вказано, що наведені у касаційній скарзі з доповненням доводи містять підстави, передбачені абзацом другим частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження.
Ухвалою Верховного Суду від 16 квітня 2026 року пояснення ГО «Дубовий Гай» до касаційної скарги ОСОБА_1 залишено без розгляду.
Ухвалою Верховного Суду від 14 травня 2026 року справу призначено до судового розгляду. 
Позиція Верховного Суду
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).
Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом (частина перша статті 126 ЦПК України).
Треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, можуть вступити у справу до закінчення підготовчого провадження або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, подавши позов до однієї або декількох сторін. Після вступу у справу третьої особи, яка заявила самостійні вимоги щодо предмета спору, справа за клопотанням учасника справи розглядається спочатку (стаття 52 ЦПК України).
Положення статей 193 і 194 цього Кодексу застосовуються до позовів третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору у справі, у якій відкрито провадження (стаття 195 ЦПК України).
У частинах першій - третій статті 193 ЦПК України передбачено, що відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву. Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Вимоги за зустрічним позовом ухвалою суду об`єднуються в одне провадження з первісним позовом.
Зустрічна позовна заява, подана з порушенням вимог частин першої та другої статті 193 цього Кодексу, ухвалою суду повертається заявнику (частина третя статті 194 ЦПК України).
Відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі (частина сьома статті 178 ЦПК України).
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 191 ЦПК України у строк, встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження у справі, відповідач має право надіслати суду - відзив на позовну заяву.
У частині третій статті 188 ЦПК України передбачено, що об`єднання справ в одне провадження допускається до початку підготовчого засідання, а у спрощеному позовному провадженні - до початку розгляду справи по суті у кожній із справ.
Відповідно до пункту 4 частини другої статті 197 ЦПК України об`єднання справ належить до питань, які суд вирішує у підготовчому зсіданні, якщо ці питання не були вирішені раніше.
Тлумачення наведених норм процесуального права свідчить, що третя особа має право пред`явити самостійні вимоги щодо предмета спору у справі, у якій відкрито провадження, у строк для подання відзиву, але не пізніше ніж до початку підготовчого засідання, а у спрощеному позовному провадженні - до початку розгляду справи по суті, а у випадку вступу у справу третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - до закінчення підготовчого провадження або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.
Згідно з частиною другою статті 258 ЦПК України процедурні питання, пов`язані з рухом справи в суді першої інстанції, клопотання та заяви осіб, які беруть участь у справі, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення або закриття провадження у справі, залишення заяви без розгляду, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом шляхом постановлення ухвал.
У частинах третій, четвертій статті 259ЦПК України (тут і далі - в редакції, чинній на момент постановлення оскарженої ухвали суду першої інстанції від 14 жовтня 2024 року) передбачено, що ухвали суду, які оформлюються окремим документом, постановляються в нарадчій кімнаті, інші ухвали суд може постановити, не виходячи до нарадчої кімнати. Ухвали суду, постановлені окремим документом, підписуються суддею (суддями) і приєднуються до справи. Ухвали, постановлені судом, не виходячи до нарадчої кімнати, заносяться до протоколу судового засідання.
Відповідно до вимог частин дев`ятої та десятої статті 268 ЦПК України ухвали суду проголошуються негайно після їх постановлення за правилами проголошення рішень суду. В ухвалі, яку суд постановляє без виходу до нарадчої кімнати, оголошуються висновок суду та мотиви, з яких суд дійшов такого висновку.
Особа, яка не брала участі у справі, але щодо якої суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, може отримати в суді, який розглядав справу як суд першої інстанції, копію рішення, що є в матеріалах цієї справи, ухваленого судом будь-якої інстанції (частина дванадцята статті 272 ЦПК України).
Результат аналізу наведених процесуальних норм свідчить, що право суду постановити процесуальне рішення у виді ухвали без оформлення окремого документа, із зазначенням відомостей про таке судове рішення у протоколі судового засідання, розраховане на вирішення питань, пов`язаних з рухом справи в суді, а також вирішення клопотань та заяв учасників справи, з оголошенням у судовому засіданні висновку суду та мотивів, з яких суд ухвалив відповідне рішення.
Разом з тим, нормами процесуального права не визначено, з яких процесуальних питань суд не вправі постановити ухвалу без оформлення окремим документом, крім вирішення питання про відвід (самовідвід) судді (частини п`ята, дев`ята статті 40 цього Кодексу). Проте очевидно, щосуд не може постановити таку ухвалу, якщо вона підлягає виконанню або необхідна для реалізації процесуальних прав та інтересів учасників справи. Тому в інших випадках суд ураховує характер питання, яке вирішує, зокрема при постановленні ухвал, які належать до тих, якими закінчено розгляд справи, або які можуть бути оскаржені окремо від рішення суду, а також очевидний характер того рішення, яке має ухвалити суд, зокрема, якщо відповідне процесуальне рішення не потребує детальної аргументації, відповіді на доводи учасників справи тощо.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 грудня 2022 року у справі № 753/8006/20 вказано, що «процесуальним законом визначено право суду ухвалювати відповідні процесуальні рішення у виді ухвали, не виходячи до нарадчої кімнати, разом із цим передбачено обов`язок суду щодо занесення відомостей про таке судове рішення до протоколу судового засідання. Оскільки нормами процесуального права не визначено, з яких процесуальних питань суд вправі постановляти ухвали, не виходячи до нарадчої кімнати, у таких випадках суд керується міркуванням відсутності безпосередньої законодавчої заборони на вирішення певних процесуальних питань такого виду ухвал, урахувавши важливість вирішеного питання, предмет позову, складність справи, а також очевидний характер того рішення, яке з урахуванням усіх обставин вправі був постановити суд. Зокрема, якщо відповідне процесуальне рішення не потребує детальної аргументації, наведення обґрунтованих висновків, відповіді на кожний довід учасників справи, таке рішення може бути ухвалено судом без виходу до нарадчої кімнати шляхом його проголошення та внесення відповідних відомостей до протоколу судового засідання. Постановлення судом першої інстанції ухвали про повернення позовної заяви не виходячи до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання, не призвело до порушення прав третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - ОСОБА_2».
Аналіз матеріалів справи свідчить, що:
ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 04 серпня 2023 року відкрито загальне позовне провадження у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ГО «Дубовий Гай» про встановлення земельного сервітуту щодо частини земельної ділянки площею 0,1 га з кадастровим номером 8000000000:85:625:0045, яка перебуває у власності ГО «Дубовий Гай», на користь позивачів - власників земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:85:625:0030;
до 14 жовтня 2024 року суд вирішував справу в межах підготовчого провадження, коли ухвалив закрити підготовче провадження у справі та призначити розгляд справи по суті (т. 3, а. с. 70);
12 вересня 2024 року через підсистему «Електронний суд» до суду звернулася адвокат Бедрицька О. О. від імені третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - ОСОБА_3 з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ГО «Дубовий Гай» про встановлення земельного сервітуту щодо частини земельної ділянки загальною площею земельного сервітуту 0,06 га з кадастровим номером 8000000000:85:625:0045, яка перебуває у власності ГО «Дубовий Гай», та щодо частини земельної ділянки загальною площею 0,1 га з кадастровим номером 8000000000:85:625:0030, яка перебуває у власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , на користь власника земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:85:625:0029 (т. 3, а. с. 11-15);
протокольною ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 14 жовтня 2024 року позов ОСОБА_3 повернуто без розгляду (т. 3, а. с. 68-69);
як свідчить запис технічної фіксації судового засідання від 14 жовтня 2024 року, суд постановив таку ухвалу з посиланням на пропуск заявником процесуального строку звернення з позовом третьої особи та відсутності клопотання про його поновлення (45:08/53:00 хв). Інших висновків та мотивів суд не оголошував, ухвалу окремим документом не оформив;
оскільки особа, яка не брала участі у справі, але щодо якої суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, може отримати в суді копію відповідного рішення, ухваленого судом будь-якої інстанції, нормами процесуального права не заборонено постановлення ухвал про повернення позовної заяви третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, без оформлення окремим документом, а протокольна ухвала Оболонського районного суду міста Києва від 14 жовтня 2024 року оскаржена ОСОБА_3 в апеляційному порядку, саме лише постановлення судом першої інстанції такої ухвали без оформлення окремим документом із занесенням до протоколу судового засідання не призвело до порушення прав ОСОБА_3 . Тому протилежний висновок апеляційного суду є помилковим, який не міг бути підставою для скасування оскарженої ухвали при її перегляді в апеляційному порядку;
апеляційний суд при ухваленні оскарженої постанови виходив з доводів апеляційної скарги ОСОБА_3 , проте не з`ясував зміст оскарженої ним протокольної ухвали Оболонського районного суду міста Києва від 14 жовтня 2024 року, якою позов ОСОБА_3  повернуто без розгляду та виключно як наслідок висновку про пропуск заявником процесуального строку звернення з позовом третьої особи. Тому апеляційний суд не міг вирішувати питання матеріально-правових підстав для прийняття до розгляду судом позову третьої особи із самостійними вимогами щодо предмету позову, які суд першої інстанції не розглядав;
проте слід погодитися з висновком апеляційного суду в частині помилкового висновку суду першої інстанції щодо пропуску ОСОБА_3 строку для подання позову третьої особи, оскільки суд першої інстанції не врахував, що у випадку вступу у справу третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у якій відкрито провадження, слід керуватися положенням статті 52 ЦПК України, згідно з яким третя особа має право пред`явити такий позов до закінчення підготовчого провадження або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.
Разом з тим, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається(частина перша статті 44 ЦПК України). 
Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема, вчинення дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення (частина друга статті 44 ЦПК України).
За змістом частини другої цієї статті перелік дій, що суперечать завданню цивільного судочинства та які залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами, не є вичерпним (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 199/6713/14-ц (провадження № 14-92цс19).
Якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання. Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом (частини третя, четверта статті 44 ЦПК України).
Касаційний суд вже вказував, що:
з урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою (див., зокрема, постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 463/13099/21 (провадження № 61-11609сво23), від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23));
потрібно розмежовувати зловживання процесуальними правами та зловживання матеріальними (цивільними) правами. Вказані правові конструкції відрізняються як по суті, так і за правовими наслідки щодо їх застосування судом. При зловживанні процесуальними правами суд має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання, позов, чи застосувати інші заходи процесуального примусу. Натомість правовим наслідком зловживання матеріальними (цивільними) правами може бути, зокрема, відмова у захисті цивільного права та інтересу, тобто відмова в позові (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2020 року в справі № 318/89/18, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19 лютого 2021 року в справі № 904/2979/20); матеріальна добра совість регулюється, зокрема, пунктом 6 статті 3 ЦК України, а процесуальна, зокрема, статтею 44 ЦПК України (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 04 листопада 2024 року в справі № 532/1550/23 (провадження 
№ 61-4145сво24));
процесуальному праву притаманний принцип процесуальної доброї совісті (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2024 року в справі № 229/7156/19);
учасники цивільного обороту доволі часто намагаються використовувати правомірний цивільно-правовий інструментарій з неправомірною метою, не для забезпечення визначеності в приватних відносинах, захисту прав та інтересів. Суд не є місцем для «безцеремонної процесуальної гри» (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 березня 2025 року в справі № 759/11754/23);
учасники цивільного обороту, які є пов`язаними чи афілійованими особами доволі часто намагаються використовувати правомірний цивільно-правовий інструментарій, зокрема позов про оспорювання правочину (ресцисорний позов), всупереч своїй попередній поведінці, не для забезпечення визначеності в приватних відносинах, захисту прав та інтересів. В такій ситуації вони діють очевидно недобросовісно та зловживають правами, тобто з неправомірною метою (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 травня 2025 року в справі № 369/10615/19).
Касаційний суд зауважує, що законодавець імперативно визначив необхідність здійснювати відхилення доводу (аргументу) апеляційної скарги чи відзиву, з яким апеляційний суд не погоджується. При цьому не має значення, чи стосується такий довід (аргумент) судового рішення по суті, чи тільки процесуального питання (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 січня 2024 року в справі № 501/1672/22).
Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесений до Реєстру.
Касаційний суд враховує доводи касаційної скарги, що суд апеляційної інстанції не оцінив аргументи та докази позивачів, що звернення ОСОБА_3 з позовом третьої особи із самостійними вимогами щодо предмета спору у цій справі є проявом зловживання процесуальним правом, що вчинене виключно з метою затягування розгляду та вирішення справи. 
Аналіз матеріалів цієї справи, Єдиного державного реєстру судових рішень та інших загальнодоступних джерел свідчить, що: 
обставини про те, що ОСОБА_3 є членом та керівником ГО «Дубовий Гай» (членом правління), а також близькою особою (чоловіком) голови правління відповідача ? ОСОБА_7 підтверджуються як матеріалами справи (т. 3, а. с. 57, 135), так і відомостями відповідних публічних реєстрів; 
у провадженні Оболонського районного суду міста Києва перебувають і інші справи за позовами фізичних осіб ГО «Дубовий Гай» про встановлення земельного сервітуту, зокрема, у подібній справі № 765/15415/23 адвокат Бедрицька О. О. як представник ОСОБА_7 07 серпня 2024 року зверталася до суду з аналогічним позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, до позивача та ГО «Дубовий Гай» про встановлення земельного сервітуту. Оболонський районний суд міста Києва ухвалою від 26 вересня 2024 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 28 листопада 2024 року, повернув ОСОБА_7 таку позовну заяву. Ухвалою Верховного Суду від 10 січня 2025 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_7 на підставі частини четвертої статті 394 ЦПК України. В наведеній справі суди вказали, що третя особа з самостійними вимогами щодо предмета спору заявляє вимогу щодо встановлення сервітуту на земельні ділянки як до позивача, так і до відповідача ГО «Дубовий Гай», позовна вимога третьої особи з самостійними вимогами щодо предмета спору стосуватиметься саме її права сервітуту земельної ділянки і задоволення зазначеної вимоги не виключає вирішення спірних правовідносин на користь позивача. Тому суди дійшли висновку, з яким погодився Верховний Суд, про відсутність підстав для прийняття до розгляду позовної заяви третьої особи з самостійними вимогами щодо предмета спору;
суд апеляційної інстанції при ухваленні 11 лютого 2025 року оскарженої постанови на наведене уваги не звернув та не врахував, що процесуальному праву притаманний принцип процесуальної доброї совісті. Суд не є місцем для «безцеремонної процесуальної гри». Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. Саме тому суд, якщо виявить зловживання процесуальними правами, з урахуванням обставин справи має вжити відповідні заходи, визначені ЦПК України, навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає та незалежно від стадії судового процесу;
з урахуванням обставин цієї справи касаційний суд зауважує, щозвернення 12 вересня 2024 року адвоката Бедрицької О. О. від імені ? ОСОБА_3 , який є пов`язаною з відповідачем особою (входить до складу керівного (виконавчого) органу ГО «Дубовий Гай»)) та вочевидь був обізнаний про розгляд справи з 04 серпня 2023 року, з позовом як третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, про встановлення земельного сервітуту, до призначеного на 14 жовтня 2024 року судового засідання, в якому суд мав закрити підготовче провадження, є очевидним зловживанням процесуальними правами, оскільки відповідач (який на всіх стадіях розгляду справи підтримував пред`явлений і до нього позов ОСОБА_3 ) та ОСОБА_3 (який в силу свого посадового становища в ГО «Дубовий Гай» є його представником) використовують правомірний цивільно-правовий інструментарій (позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору) з неправомірною метою, не для забезпечення визначеності в приватних відносинах, захисту прав та інтересів, а виключно з метою безпідставного затягування та перешкоджання розгляду цієї справи. В такій ситуації вони діють очевидно недобросовісно та зловживають правами. 
За таких обставин як суд першої інстанції, так і апеляційний суд, мали підстави визнати подання такого позову зловживанням процесуальними правами та повернути його саме з цієї підстави. Тому касаційний суд скасовує постанову апеляційного суду та змінює ухвалу суду першої інстанції в мотивувальній частині.
Оскільки касаційний суд задовольняє касаційну скаргу  ОСОБА_1 , то доводи його касаційної скарги (доповнення касаційної скарги)не аналізує.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржене судове рішення ухвалено без додержання норм процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково,оскаржене судове рішення скасувати, а ухвалу суду першої інстанції змінити в мотивувальній частині.
Керуючись статтями 400, 402, 410, 412, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Постанову Київського апеляційного суду від 11 лютого 2025 року скасувати.
Протокольну ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 14 жовтня 2024 року про повернення позову ОСОБА_3 змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
З моменту ухвалення постанови суду касаційної інстанції постанова Київського апеляційного суду від 11 лютого 2025 року втрачає законну силу.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко