Справа № 128/3562/23
Провадження № 22-ц/801/1486/2026
Категорія: 62
Головуючий у суді 1-ї інстанції Васильєва Т. Ю.
Доповідач:Шемета Т. М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 червня 2026 року	Справа № 128/3562/23	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої судді Шемети Т. М. (суддя – доповідач),
суддів: Копаничук С. Г., Сала Т. Б.
секретар судового засідання Козюма Д. О.,
учасники справи: 
позивачка (особа, яка подала апеляційну скаргу) ОСОБА_1 , 
відповідачка ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань № 4 цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою її представником адвокатом Левченком Артемом Олександровичем, на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 25 квітня 2025 року, постановлене у складі судді Васильєвої Т. Ю., дата складення повного судового рішення, відповідає даті його постановлення, -
в с т а н о в и в :
У вересні 2023 року ОСОБА_1 , звернулася до Вінницького районного суду Вінницької області з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю, як чоловіка і дружини, та визнання права на спадкування,
Позов мотивований тим, що з 2008 року до часу відкриття спадщини ОСОБА_1 проживала з ОСОБА_3 однією сім`єю як чоловік і дружина без реєстрації шлюбу за адресою: АДРЕСА_1 . Впродовж вказаного часу вони були пов`язані спільним побутом, мали спільні витрати, спільний бюджет, спільне харчування, купували майно для спільного користування, несли витрати на утримання житла, робили ремонт, надавали один одному взаємну допомогу, святкували разом дні народження та інші свята у колі спільних друзів, доглядали батьків ОСОБА_3 та облаштовували їх могили після смерті.
Позивачка здійснювала догляд за ОСОБА_3 , який впродовж тривалого часу до дня смерті хворів, у зв`язку з чим перебував у безпорадному стані і не міг самостійно забезпечити свої потреби (опікувалася спадкодавцем, створювала умови для покращення його самопочуття, купувала ліки, готувала їжу, прала одяг, допомагала здійснювати гігієнічні процедури, відвідувала в закладі хорони здоров`я).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, позивачка здійснила його поховання та поминки. Після його смерті відкрилася спадщина за законом, до складу якої увійшло домоволодіння та рухомі речі, належні спадкодавцю.
Факт того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживали однією сім`єю не менше п`яти років до часу відкриття спадщини, підтверджується показами позивачки, свідків та матеріалами доданими до позову.
Померлий ОСОБА_3 протягом тривалого періоду часу знаходився в безпорадному стані, що було обумовлено хворобою, у зв`язку з чим потребував постійної допомоги. Опікувалася та постійно знаходилась поряд з ним лише позивачка. Жодні треті особи, в тому числі і відповідачка не надавали допомоги померлому та не доглядали його.
Маючи право на спадкування за законом як спадкоємець четвертої черги позивачка прийняла спадщину після померлого ОСОБА_3 , оскільки постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, крім цього вона подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини.
До нотаріуса з заявою про прийняття спадщини також звернулася ОСОБА_2 , яка є спадкоємицею третьої черги спадкування за законом.
Жодні треті особи, в тому числі і відповідачка, не надавали допомогу померлому та не доглядали його. При цьому, після смерті ОСОБА_3 , організацією його поховання, як і отриманням довідки про причину смерті та свідоцтва про смерть займалась також тільки позивачка.
З огляду на викладене, з урахуванням уточнених позовних вимог, позивачка просила: 
- встановити факт постійного проживання зі спадкодавцем ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю з 2008 року до часу відкриття спадщини;
- встановити факт постійного проживання зі спадкодавцем ОСОБА_3 однією сім`єю як чоловік і дружина без реєстрації шлюбу з 21 вересня 2018 року до часу відкриття спадщини;
- визнати її право на спадкування за законом разом із спадкоємцями третьої черги спадкування.
Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 25 квітня 2025 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.
Відмовляючи у позові, суд першої інстанції, виходив з такого:
- вирішуючи вимогу позивачки про встановлення факту постійного її проживання зі спадкодавцем ОСОБА_3 однією сім`єю з 2008 року до часу відкриття спадщини, суд вказав, що спадкодавець ОСОБА_3 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 з 01 січня 1992 року, який було розірвано рішенням суду від 20 серпня 2018 року, яке набуло законної сили 20 вересня 2018 року, за таких обставин, враховуючи в сукупності вимоги статей 25, 36, 74 Сімейного кодексу України (далі – СК), до розірвання шлюбу ОСОБА_3 та позивач не могли складати одну сім`ю з 2008 року, оскільки для встановлення такого факту необхідною умовою є, зокрема, встановлення факту неперебування осіб у будь-якому іншому шлюбі;
- відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про встановлення факту спільного проживання ОСОБА_1 з спадкодавцем ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю як чоловіка і дружини без реєстрації шлюбу з 21 вересня 2018 року до часу відкриття спадщини, суд виходив із підстав обрання позивачкою неналежного способу захисту прав, оскільки факт, який просить встановити позивачка, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. При цьому, суд вважав доведеним, що ОСОБА_1 проживала однією сім`єю з ОСОБА_3 як чоловік та дружина починаючи з 21 вересня 2018 року, тобто після набрання рішенням суду про розірвання шлюбу законної сили, до відкриття спадщини, але даний період недостатній для набуття прав спадкоємця, так як становить менше 5 років;
- з урахуванням того, що позивачка не відноситься до кола спадкоємців померлого, суд дійшов висновку, що відсутні підстави для зміни черговості одержання права на спадщину та, як результат, відмовив у задоволенні позовної вимоги про визнання за позивачкою права на спадкування за законом разом зі спадкоємцями третьої черги.
Не погодившись з прийнятим рішенням, 23 травня 2025 року ОСОБА_1 , діючи через свого представника адвоката Левченка А. О., подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги та стягнути судові витрати понесені у Вінницькому апеляційному суді.
Основними доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції міг встановити факт спільного проживання ОСОБА_1 із спадкодавцем  ОСОБА_3 без необхідності встановлення подружніх стосунків, оскільки у позивача і спадкодавця був спільний побут. На переконання скаржника, такі обставини дають можливість позивачу право на спадкування.
Крім того, апелянт вказує, що факт проживання однією сім`єю позивача із спадкодавцем підтверджується встановленими обставинами у рішенні Вінницького міського суду Вінницької області від 20.08.2018 року у справі № 127/9836/18, яке набуло законної сили, однак суд першої інстанції безпідставно не взяв цього до уваги.
Також адвокат Левченко А.О. наголошує, що факт спільного проживання ОСОБА_1 із спадкодавцем ОСОБА_3 підтверджується доказами, які містяться в матеріалах справи.
Позивачка користується майном (будинком, побутовими речами) які купувалися разом з спадкодавцем. Відсутність встановлення юридичного факту проживання позбавляє її правової визначеності у відносинах з іншими спадкоємцями. Це суперечить ст. 8 Конституції України, ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
Позивачка прямо зазначила на необхідність встановлення факту з метою унормування відносин зі спадкоємцями щодо будинку, побутових речей, користування майном. Позивачка просила суд встановити факт постійного проживання однією сім`єю з 2008 року у розумінні ст. 3 СК України, але без кваліфікації цих відносин як чоловіка і дружини, саме як осіб, які були пов`язані спільним побутом, взаємними правами та обов`язками, тобто як інших осіб, що утворили сім`ю без офіційного шлюбу.
Верховний Суд у постанові від 07 лютого 2018 року у справі № 127/1765/16 чітко вказує: відсутність реєстрації шлюбу або перебування в іншому шлюбі не виключає факту створення нової сім`ї у широкому розумінні.
Відтак суд може встановити юридичний факт постійного проживання ОСОБА_1 із спадкодавцем однією сім`єю з 2008 року до часу відкриття спадщини (без акценту на подружні стосунки до 2018 року), оскільки в позивача і спадкодавця був спільний побут, вони вели спільне господарство, приймали участь у витратах, спільних святах, допомагали один одному. Це дає можливість позивачу спадкувати як спадкоємця четвертої черги згідно ст. 1264 ЦК України. 
14 липня 2026 року ОСОБА_2 через систему «Електронний суд», діючи через свого представника адвоката Корнійчука С. А., подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення, – без змін.
Основними доводами відзиву є те, що матеріали справи не містять доказів ведення спільного господарства позивачки із спадкодавцем, ведення спільного бюджету, придбання майна. Зі змісту позову не вбачається, яке майно ними було спільно придбано, чи проводили спільний ремонт, чи вели спільний бюджет, тощо.
В постанові Верховного Суду від 17.12.2024 року у справі № 711/82/24 зазначено, що: «Показаннями свідків за відсутності інших належних доказів не може бути встановлений факт проживання однією сім`єю із спадкодавцем протягом п`яти років до часу відкриття спадщини».
Справа вже була предметом судового розгляду в апеляційному суді:
-постановою Вінницького апеляційного суду від 26 серпня 2025 року апеляційну скаргу залишено без задоволення, рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 25 квітня 2025 року – без змін.
-ухвалою Вінницького апеляційного суду від 16 вересня 2025 року відмовлено у задоволенні заяви представника ОСОБА_2 адвоката Корнійчука С. А. про ухвалення додаткового судового рішення.
В подальшому постановою Верховного суду у складі суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2026 року рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 25 квітня 2025 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 26 серпня 2025 року в частині вимог про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю з 2008 року до часу відкриття спадщини залишено без змін; постанову Вінницького апеляційного суду від 26 серпня 2025 року в частині вимог про встановлення факту проживання ОСОБА_1 однією сім`єю зі спадкодавцем як чоловіка та дружини, прочинаючи з 21 вересня 2018 року до відкриття спадщини, та про визнання права на спадкування скасовано та направлено в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції; ухвалу Вінницького апеляційного суду від 16 вересня 2025 року скасовано та направлено справу для продовження розгляду.
При новому розгляді справи протоколом автоматизованого розподілу визначено склад суду: головуюча суддя Шемета Т. М. (суддя-доповідач), судді Береговий О. Ю., Сало Т. Б. (а. с. 188, т. 2).
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 13 травня 2026 року призначено справу до розгляду на 11 червня 2026 року о 14:00 годині (а. с. 189).
В судове засідання апеляційного суду ОСОБА_1 та її представник адвокат Левченко А. О. не з`явилися, ОСОБА_1 подала заяву про розгляд справи без її участі, підтримує викладене в апеляційній скарзі.
Представник відповідачки ОСОБА_2 адвокат Корнійчук С. А. заперечив проти апеляційної скарги, просив оскаржуване рішення залишити без змін.
Частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення частково не відповідає вказаним вимогам закону.
По справі встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини:
- ОСОБА_3 успадкував житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , від своєї матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 19.07.2021 року (а.с. 10, т. 1);
- 17 вересня 2013 року приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Білозарецькою О. Ю. було видано ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті його батька ОСОБА_6 , 1935 р.н., який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , на житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 17.09.2013 року (а.с. 11, т. 1);
- ІНФОРМАЦІЯ_1 в смт. Стрижавка Вінницького району Вінницької області помер ОСОБА_3 , актовий запис № 41, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим виконавчим комітетом Стрижавської селищної ради Вінницького району Вінницької області 07.03.2023 року (а.с. 6, т. 1);
- 30 травня 2023 року приватним нотаріусом Білозарецькою О. Ю. зареєстровано спадкову справу після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 72641395 від 30.05.2023 року (а.с. 81, т. 1);
- згідно спадкової справи № 57/2023 ОСОБА_3 від 06.03.2023 року, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 подали до приватного нотаріуса Вінницького районного нотаріального округу Білозарецькій О.Ю. заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , інші спадкоємці, які прийняли спадщину відповідно до закону, відсутні (а.с. 139 – 160, т. 1);
- згідно акту від 17.05.2023 року при обстеженні місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 встановлено, що вона проживала за даною адресою з 2008 року разом із ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 . Сім`я п`ятнадцять років вела разом спільне господарство. Цивільна дружина та її син продовжують жити в будинку за вказаною адресою (а.с. 7).
- позивачкою долучено фотокартки проведення нею спільно часу разом із ОСОБА_3 (а.с. 19 – 22, т. 1);
- на підтвердження ведення спільного побуту з ОСОБА_3 позивачкою надано копії акту здачі-прийому робіт від 30.02.2020 року на замовлення ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 , з надання послуги РРР доступу до мережі інтернет, копії квитанцій про оплату послуг, а також оплату за природний газ, за розподіл природного газу та за електроенергію (а.с. 23 – 27, 35 – 60, т. 1). Також до матеріалів справи долучено докази придбання побутової техніки, а саме: витяжки Сатурн 7407; чайника SCARLETT; пилососа ZELMER, фільтру мережевого, копію договору на придбання трьох вікон вартістю та їх монтаж за їх місцем проживання (а.с. 28 – 34, т. 1);
- згідно виписки з медичної карти амбулаторного (стаціонарного хворого) хворого хірургічного відділення № 2798 ОСОБА_3 перебував на лікуванні в КНП «Вінницька міська клінічна лікарня швидкої медичної допомоги» з 26.02.2023 року по 28.02.2023 року (а.с. 12 – 14, т. 1). На підтвердження хвороби та необхідності його лікування позивачем надано медичну документацію ОСОБА_3 (а.с. 17 – 18, т. 1);
- 23 листопада 2023 року КНП «Центр медико-санітарної допомоги Стрижавської територіальної громади» на виконання ухвали суду листом повідомлено суд першої інстанції, що відповідальною особою для придбання препаратів наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів у фармацевтичних (аптечних) закладах для хворого ОСОБА_3 призначено ОСОБА_1 та інформацією про осіб, призначених для здійснення догляду за ОСОБА_3 , КНП «ЦПМСД Стрижавської ТГ» не володіє (а.с. 132 – 134, т. 1);
- згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу від 16.08.2023 року № 00041003657, свідоцтва про одруження та свідоцтв про народження, відповідач та ОСОБА_3 були рідними тіткою та племінником (а.с. 83 – 86, 102 – 103, т. 1);
- 20 серпня 2018 року рішенням Вінницького міського суду Вінницької області розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , зареєстрований 01.01.1992 року виконавчим комітетом Стрижавської селищної ради Вінницького району Вінницької області, актовий запис № 1 (а.с. 171, т. 1).
Свідок ОСОБА_8 під час судового розгляду пояснив, що він є сусідом позивачки. Знає позивачку приблизно 16 років, раніше разом працювали. Позивач почала жити з його сусідом ОСОБА_3 в 2008 чи 2009 році. Весь цей час вони постійно проживали разом, як жінка і чоловік, позивач піклувалася про ОСОБА_3 та його батьків. На їх земельній ділянці знаходиться два будинки. Колишня дружина ОСОБА_9 жила з ОСОБА_3 десь до 2000-2001 року, після цього він її з чоловіком не бачив, вона забрала корову і речі. Відповідачку свідок теж знає, вона приходила до них не часто, щоб вона щось допомагала, теж не бачив. ОСОБА_3 важко хворів, його догляд і лікування забезпечувала позивачка. З сусідом вони були дуже близькими друзями, як брати. Знає, що він фактично розвівся приблизно 10 років тому, але не поставив штамп в паспорті. Позивач із ОСОБА_3 разом купувала побутові речі, жили як чоловік і дружина.
Свідок ОСОБА_10 під час судового розгляду повідомила, що є сусідкою позивачки. Вони познайомилися десь в 2008 році, коли позивач почала жити з чоловіком ОСОБА_3 , проживали разом до його смерті, вели спільне господарство, спільний побут, разом купували побутову техніку, робили ремонт в будинку. Батьки ОСОБА_3 на цій земельній ділянці мали окремий будинок, він з позивачкою разом доглядали за батьками, також їм допомагав син позивачки. Вони весь час ладили, суперечок не мали. Свідок знає, що ОСОБА_3 мав дружину ОСОБА_11 , вони разом не проживали більше 20 років. Вона її там не бачила зовсім, іноді приходила її дочка, вона була не рідною ОСОБА_3 . Відповідачка була рідною його тіткою, щоб вона приходила до нього свідок не бачила, однак бачила, що відповідачка приходила до його батьків. Сусід важко хворів, позивачка доглядала за ним і забезпечувала його, він завжди гарно про неї відзивався. Весь час з 2008 року вони проживали разом, інших жінок він не мав. Чому вони не уклали шлюб, свідок не знає.
Свідок ОСОБА_12 під час судового розгляду пояснила, що вона є сусідкою позивачки, познайомилася з позивачкою і її чоловіком в 2005 році, спілкувалися, збиралися на свята, допомагали в будівництві. Її чоловік дружив з чоловіком позивачки. Позивачка з чоловіком жили разом постійно, вели спільне господарство, тримали свиней, качок, курей, нутрій, купували побутові речі, робили ремонт в будинку, проживали як сім`я. Іншої жінки в чоловіка позивачки не було, іншої жінки вона не знає. Він лікувався та обстежувався в центрі, де вона працює, в лікуванні допомагала лише позивачка та її син. ОСОБА_2 вона бачила лише один раз, коли вона приходила до матері ОСОБА_13 , щоб вона навідувала племінника, не бачила жодного разу. 
Свідок ОСОБА_7 під час судового розгляду пояснив, що він є сином позивачки. З липня 2008 року вони переїхали проживати до ОСОБА_13 , він з того часу вважав його батьком, а ОСОБА_14 ставився до нього як до сина. Проживали вони як одна сім`я. Мали спільний побут, все робили та купували разом. З того часу вони не змінювали місце проживання. Догляд за ОСОБА_15 здійснювали вони з матір`ю. Він (свідок) деякий час проживав окремо, коли їздив на роботу в Польщу, інколи доглядав за бабусею, але регулярно навідувався до них. Сімейний побут був спільний. Дохід вони складали в одне місце, про витрати теж домовлялися спільно. Разом купували меблі, техніку, міняли вікна в будинку, в 2022 році викопали вигрібну яму, детальних дат покупок він не пам`ятає, купували телевізор, морозильну камеру, холодильник та інші речі. До них часто приходили сусіди та бачили, що вони проживають разом як одна сім`я.
Між сторонами виник спір про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу та визнання права на спадкування зі спадкоємцями третьої черги.
Верховний Суд в постанові від 01.04.2026 року, ухваленій у цій справі, виснував про правильність рішень судів в частині відмови в задоволенні позову про встановлення факту постійного проживання позивачки ОСОБА_1 зі спадкодавцем ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю з 2008 року до часу відкриття спадщини, оскільки спадкодавець ОСОБА_3 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 з 01 січня 1992 року, який було розірвано рішенням суду від 20 серпня 2018 року, яке набуло законної сили 20 вересня 2018 року (справа № 127/9836/18).
Перевіряючи доводи апеляційної скарги стосовно правильності вирішення вимоги про встановити факту постійного проживання ОСОБА_1 зі спадкодавцем ОСОБА_3 однією сім`єю як чоловік і дружина без реєстрації шлюбу з 21 вересня 2018 року до часу відкриття спадщини та визнання її права на спадкування за законом разом із спадкоємцями третьої черги спадкування, апеляційний суд зазначає таке.
Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків від фізичної особи, яка померла, до інших осіб. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
За змістом статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово, а кожна наступна черга спадкоємців одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги або за наявності інших передбачених законом підстав.
В основі спадкування за законом знаходиться принцип черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими. Кожна черга - це визначене коло осіб, з урахуванням ступеня їх близькості спадкодавцеві, яке встановлене законом на підставі припущення про те, що спадкодавець залишив би своє майно найближчим родичам, членам сім`ї, утриманцям і (або) іншим родичам до шостого ступеня споріднення (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 03 травня 2018 року в справі № 304/1648/14-ц (провадження № 61-6953св18).
За змістом частини другої статті 1259 ЦК фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.
Статтею 1264 ЦК передбачено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю.
При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц зазначено, що обов`язковими ознаками сімейних відносин є не лише спільне проживання, а й ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету, взаємної допомоги, участі у витратах на утримання житла, придбання майна для спільного користування та інші обставини, які свідчать про реальність сімейних відносин.
Для визначення статусу сім`ї необхідно встановити три складові: особи спільно проживали; вони пов`язані спільним побутом; мають взаємні права й обов`язки (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21).
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові.
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17.
Звертаючись до суду з позовом, позивачка вказувала, що встановити факт постійного проживання з ОСОБА_3 однією сім`єю як чоловіка та дружини їй необхідно для оформлення спадщини, вона має право на спадкування за законом як спадкоємець четвертої черги після померлого ОСОБА_3 , оскільки постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, послалася у позовній заяві на приписи частини першої статті 1264 ЦК.
Відмовляючи у задоволенні вимоги позивачки про встановлення факту її проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 як чоловіка та дружини, починаючи з 21 вересня 2018 року до відкриття спадщини, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачка обрала неналежний спосіб захисту прав, виходячи з того, що будь-яких вимог про поділ спільного майна у цьому позові вона не заявила. Окрім того, суд вказав, що задоволення такої вимоги не призведе до виникнення права на спадкування, оскільки з 21 вересня 2008 року до дня смерті спадкодавця (06 березня 2023 року) минуло менше ніж п`ять років, а тому позивачка не відноситься до спадкоємців четвертої черги, а відтак не може бути задоволена і вимога про визнання права на спадкування зі спадкоємицею третьої черги, якою є відповідачка ОСОБА_2 .. 
Обґрунтовуючи такий висновок, суд першої інстанції застосував положення частини першої статті 74 СК та вказав, що позивачка не зазначила, на яке саме майно вона претендує в порядку поділу спільно набутого зі спадкодавцем майна, і не заявила будь-яких вимог про його поділ.
Слід розмежовувати сферу дії статті 74 СК і статті 1264 ЦК, оскільки зазначені норми регулюють різні правовідносини, а саме сімейні та спадкові.
Стаття 74 СК має спрямованість на урегулювання підстав набуття права на майно жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі.
На відміну від статті 74 СК, стаття 1264 ЦК спрямована на регулювання кола осіб, які відносяться до четвертої черги спадкоємців за законом.
Якщо вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу заявлена у зв`язку з таким проживанням не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, відповідні відносини є спадковими і до них слід застосовувати статтю 1264 ЦК (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21).
Обрання невірного (неефективного) способу захисту є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову, при цьому суд не повинен вдаватися до оцінки фактичних обставин справи.
Оскільки позивачка вказувала на те, що встановлення факту їй потрібно для реалізації спадкових прав після смерті ОСОБА_3 , то посилання суду першої інстанції на статтю 74 СК України та висновок про те, що позивачкою обрано неналежний та неефективний спосіб захисту, - є неправильним. 
Для застосування статті 1264 ЦК України необхідною є сукупність двох умов: проживання однією сім`єю зі спадкодавцем та сплив на момент відкриття спадщини щонайменше п`ятирічного строку такого проживання.
Вирішуючи вимогу про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки слід врахувати, що юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.
Суд першої інстанції вірно оцінив показання свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 та ОСОБА_7 , які послідовно підтвердили факт спільного проживання позивачки та спадкодавця, ведення ними спільного господарства, здійснення спільних витрат, проведення ремонтних робіт у домоволодінні, придбання майна для спільного користування, спільного догляду за батьками спадкодавця та взаємної підтримки у побуті. Правильно суд виснував і про те, що зазначені свідками обставини узгоджуються з письмовими доказами, наявними в матеріалах справи, зокрема актом обстеження місця проживання, документами щодо оплати комунальних послуг, придбання побутової техніки та будівельних матеріалів, а також медичною документацією, яка підтверджує участь позивачки у догляді за спадкодавцем під час його хвороби.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, у справі сукупністю доказів доведено, що позивач ОСОБА_1 з ОСОБА_3 проживали однією сім`єю як чоловік та дружина з 21.09.2018 (після дати набрання рішенням суду про розірвання шлюбу законної сили) до ІНФОРМАЦІЯ_4 (дати відкриття спадщини), але з 21 вересня 2008 року до дня смерті спадкодавця ОСОБА_3 06 березня 2023 року минуло менше ніж п`ять років, а тому позивачка не відноситься до спадкоємців четвертої черги, оскільки в силу приписів статті 1264 ЦК, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
Оскільки позивачка ОСОБА_1 не відноситься до кола спадкоємців за законом, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що не підлягає до задоволення вимога про зміну черговості спадкування за законом та визнання за позивачкою права на спадкування зі спадкоємцем третьої черги – відповідачкою ОСОБА_2 .
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги. 
Відповідно до пункту 2 частини1 статті 374 ЦПК України, апеляційний суд за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. 
Підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (частина 1 статті 376 ЦПК України).
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини( частина 4 статті 376 ЦПК України).
Зважаючи на надану оцінку доводам учасників справи та висновкам суду першої інстанції, апеляційний суд виснує, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, правильним є і висновок про відмову у задоволенні позовних вимог про встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 зі спадкодавцем ОСОБА_3 однією сім`єю як чоловіка і дружини без реєстрації шлюбу з 21 вересня 2018 року до часу відкриття спадщини та визнання її права на спадкування за законом разом із спадкоємцями третьої черги спадкування, з тих підстав, що період з 21 вересня 2018 року до відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_1 є недостатнім для набуття прав спадкоємця, оскільки він є меншим 5 років. 
Проте помилковим є посилання суду першої інстанції на приписи статті 74 СК України та вказівка про відмову в задоволені цих вимог з підстав обрання позивачкою невірного та неефективного способу захисту, а тому в цій частині оскаржуване судове рішення слід змінити, виключивши це посилання із мотивувальної частини рішення суду першої інстанції.
Щодо розподілу судових витрат
Відповідно до пункту 12 частини третьої статті 2 ЦПК України однією із засад цивільного судочинства є відшкодування судових витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.
Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
За змістом частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони. За результатами розгляду справи такі витрати підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.
Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих доказів. Такі докази можуть бути подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів сторона заявила про намір подати відповідні докази.
Як встановлено судом, у відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачки адвокат Корнійчук С. А. заявив клопотання про стягнення з позивачки витрат на професійну правничу допомогу та повідомив суд про надання доказів їх понесення протягом п`яти днів після ухвалення судового рішення. До відзиву було долучено копію договору про надання правничої допомоги від 03 серпня 2023 року, відповідно до умов якого вартість правничої допомоги становить 30 000 грн (а.с. 48 – 49, т. 2).
Після ухвалення постанови Вінницького апеляційного суду 26 серпня 2025 року представником відповідачки у передбачений законом строк було подано заяву про ухвалення додаткового рішення та долучено акт приймання-передачі наданих послуг від 27 серпня 2025 року, квитанцію до прибуткового касового ордера від 27 серпня 2025 року та інші документи на підтвердження понесених витрат (а.с. 72-75, т. 2).
Сам факт подання доказів понесення витрат не є безумовною підставою для стягнення заявленої суми у повному обсязі.
Відповідно до практики Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд повинен перевірити реальність понесених витрат, їх необхідність для захисту прав сторони у конкретній справі, а також розумність і співмірність заявленої до стягнення суми з урахуванням складності справи, обсягу виконаних адвокатом робіт, часу, витраченого на надання правничої допомоги, та значення справи для сторони.
З наданого акта приймання-передачі послуг вбачається, що адвокатом здійснювалося ознайомлення з апеляційною скаргою, аналіз матеріалів справи, підготовка та подання відзиву на апеляційну скаргу, формування правової позиції відповідачки та представництво її інтересів у суді апеляційної інстанції.
Представником позивачки подані заперечення щодо розміру заявлених витрат (а.с. 80, т. 2), у яких ставиться питання про їх неспівмірність зі складністю справи та обсягом наданої правничої допомоги.
Суд враховує, що дана справа не належить до категорії особливо складних, предмет спору стосувався встановлення юридичних фактів та спадкових правовідносин, фактичні обставини були переважно встановлені судом першої інстанції, а процесуальна діяльність представника відповідачки в апеляційному провадженні обмежувалася підготовкою відзиву на апеляційну скаргу, участю в судовому засіданні та поданням процесуальних документів.
Оцінивши подані докази в їх сукупності, враховуючи характер та складність спору, обсяг фактично виконаних адвокатом робіт, принципи розумності, співмірності та справедливості, апеляційний суд виснує про наявність підстав для відшкодування відповідачці витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн, який є співмірним зі складністю справи та обсягом наданих послуг.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , подану її представником адвокатом Левченком Артемом Олександровичем, задовольнити частково.
Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 25 квітня 2025 року змінити: виключити з мотивувальної частини рішення посилання на статтю 74 СК України та обрання позивачкою неналежного та неефективного способу захисту.
В іншій частині рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 25 квітня 2025 року залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 16 червня 2026 року.
Учасники справи:
Позивачка:  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_1 ,місце проживання: АДРЕСА_2 .
Відповідачка: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 .

Головуюча Т. М. Шемета
Судді: С. Г. Копаничук
Т. Б. Сало