номер провадження справи 9/19/26

ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.05.2026 Справа № 908/375/26
м.Запоріжжя 

За позовом: Акціонерного товариства «Харківський науково-дослідний та проектно-конструкторський інститут «Енергопроект» 
до відповідача: Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі філії «Відокремлений підрозділ «Запорізька атомна електрична станція» Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом»
про стягнення суми 324224,05 грн.

Суддя Боєва О.С.

Без повідомлення (виклику) сторін 

СУТЬ СПОРУ:

До Господарського суду Запорізької області через систему «Електронний суд» надійшла позовна заява Акціонерного товариства «Харківський науково-дослідний та проектно-конструкторський інститут «Енергопроект» про стягнення з відповідача: Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі філії «Відокремлений підрозділ «Запорізька атомна електрична станція» АТ «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» суми 324224,05 грн, в тому числі: 21833,67 грн – 3% річних, 61678,91 грн – інфляційні нарахування, 240711,47 грн – пені, які нараховані за прострочення виконання грошового зобов`язання за договором №11008/21/19-121-08-21-20391 від 29.06.2021.
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу від 17.02.2026 здійснено автоматизований розподіл судової справи між суддями, присвоєно єдиний унікальний номер судової справи 908/375/26 та визначено до розгляду судді Боєвій О.С.
Ухвалою суду від 23.02.2026 позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі № 908/375/26, присвоєний номер провадження 9/19/26, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 
Підставою для звернення з позовом до суду зазначено неналежне виконання відповідачем зобов`язання щодо своєчасної оплати виконаних позивачем робіт за Договором №11008/21/19-121-08-21-20391 на виконання робіт від 29.06.2021 на суму 253440,00 грн, яка була стягнута рішенням Господарського суду Запорізької області від 10.07.2024 у справі № 908/1172/24 та перерахована на рахунок позивача в межах виконавчого провадження з примусового виконання вказаного рішення за платіжними дорученнями від 14.01.2026 та від 02.02.2026. У зв`язку із цим, позивачем на підставі положень ч. 2 ст. 625 ЦК України та п. 6.2 договору нараховані та заявлені до стягнення з відповідача 3% річних, інфляційні втрати та пеня за період прострочення грошового зобов`язання. Також у позовній заяві наведений попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи, що складається з: судового збору, а також витрат на правничу допомогу у розмірі 9000,00 грн.
10.03.2026 до суду від відповідача надійшов відзив, в якому зазначено, зокрема, про наступне. Енергодарська міська територіальна громада Василівського району Запорізької області, в межах якої розташовані виробничі потужності відповідача, з 04.03.2022 перебуває у тимчасовій окупації. Договір на виконання робіт № 11008/21/19-121-08-21-10391 від 29.06.2021 укладений між позивачем та філією «Відокремлений підрозділ» «Запорізька АЕС», яка знаходиться на тимчасово окупованій території за адресою: місто Енергодар, вулиця Промислова, 133. При цьому, первинна документація, у тому числі договір, докази його виконання, листування та інше знаходяться за місцезнаходженням Запорізької АЕС. Місцем провадження господарської діяльності та місцем реєстрації ВП ЗАЕС є місто Енергодар Запорізької області. У договорі, додаткових угодах до нього місцезнаходженням відповідача зазначено: місто Енергодар, Запорізька область, вул. Промислова, 133. Строк виконання робіт визначений п. 4.2 Договору та «Календарним планом», з урахуванням Додаткової угоди № 4 від 18.02.2022, підписаної відповідачем (15.04.2022) та позивачем (16.06.2022), мав завершитись в червні 2022. Відповідно до умов договору та Технічних вимог, виконання робіт та передача їх результатів безпосередньо пов`язані з промисловим майданчиком філії «ВП ЗАЕС» та вимагають переміщення на територію філії з укладенням відповідних правочинів. Також зазначив, що Акт № 5 здачі-приймання виконаних робіт від 19.12.2022, в якому вказано, що робота виконана за підетапом №1.5 та здана при накладних №221644/204-1340 від 07.05.2022, №221644/204-1358 від 10.05.2022, №221644/204-1361 від 10.06.2022, підписаний сторонами договору 19.12.2022. Правочини, що покладені у підставу позову, та за якими, за твердженням позивача виникла заборгованість у сумі 253 440,00 грн, були підписані (вчинені) сторонами коли місцезнаходженням ВП ЗАЕС та, відповідно, податковою адресою була та залишається тимчасово окупована територія України: місто Енергодар Запорізької області. Позивач з березня по грудень 2022 року не мав права виконувати будь-які роботи для відповідача, який зареєстрований на окупованій території та не мав права переміщувати роботи, як їх результати. В свою чергу, підписані (вчинені) представниками сторін вищевказані правочини (додаткова угода № 4 від 18.02.2022, Акт № 5 здачі-приймання виконаних робіт від 19.12.2022, накладні на передачу результатів роботи №221644/204-1340 від 07.05.2022, №221644/204-1358 від 10.05.2022, №221644/204-1361 від 10.06.2022) в силу ч. 2 статті 13 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» є нікчемними, тобто розглядаються з точки зору права як такі, що юридично не мали місця, не створили будь-яких правових наслідків, окрім тих, що пов`язані з їх недійсністю. Нікчемні правочини є недійсними разом з усіма їх умовами та не створюють для сторін зобов`язань, що у них закріплені. За таких обставин, враховуючи відсутність у позивача права на отримання заявлених до стягнення грошових коштів та відсутність у відповідача кореспондованого зобов`язання їх сплачувати, відсутні підстави для задоволення позовних вимог щодо стягнення 3 % річних, інфляційних нарахувань та пені. Аналогічні правові позиції викладені Верховним Судом у постановах по справах № 910/9680/23, №908/1162/23 за подібними правовідносинами. Щодо додаткових обставин, які вплинули на неможливість виконання зобов`язання за Договором, зазначено, що неможливість сплати відповідачем грошових коштів за договором викликана об`єктивними негативними чинниками (окупація ЗАЕС та повне її зупинення, дефіцит потужності енергосистеми України), тобто наявністю надзвичайних обставин, які вплинули на здатність завчасно здійснити розрахунки, що не залежить від його волі та доводить відсутність вини в діях учасника договірних відносин. Дислокація об`єктів Запорізької атомної електростанції (шість енергоблоків «тисячників» сумарною потужністю 6000 МВт та інші виробничі потужності) у місті Енергодар перебуває з 24 лютого 2022 року у зоні проведення бойових дій, а з 04.03.2022 відноситься до тимчасово окупованої РФ території України. Правовідносини між позивачем та відповідачем, які розглядаються у рамках справи № 908/375/26, нерозривно пов`язані з об`єктами Запорізької АЕС, що забезпечували втрачені виробничі потужності та отримання значної частини доходу. На момент укладання спірного договору відповідач не передбачав настання обставин, які зашкодять його виконанню, зокрема, повне зупинення атомної станції. Так, неможливість відповідачем сплатити кошти за спірним договором викликана об`єктивними негативними чинниками, що, по-перше, не залежать від його волі, по-друге, доводить відсутність вини в діях відповідача, по-третє нікчемністю правочину. У діях відповідача відсутня вина, оскільки виконанню грошового зобов`язання за договором в термін 60-ти календарних днів перешкодило настання форс-мажорних обставин, з урахуванням їхнього підтвердження листом Торгово-промислової палати України №2024/02.0-7.1. Позивачем не наведено доводів та не підтверджено, що ним були понесені матеріальні втрати від знецінення грошових коштів. Відсутність вини у діях відповідача виключає підставу відповідальності за порушення грошового зобов`язання за Договором. Водночас необхідно враховувати особливий правовий статус товариства, специфіку його функціонування під час воєнного стану, обмеження, що випливають з цього статусу та сам факт відсутності порушення строку оплати. АТ «НАЕК «Енергоатом» належить до державного сектору економіки, діяльність якого спрямована на виробництво електроенергії та її реалізації у спосіб визначений законодавством України. Відповідача включено до Переліку підприємств оборонно-промислового комплексу та підтверджено статус як критично важливого підприємства для функціонування економіки та забезпечення життєдіяльності населення в особливий період. Крім того, відповідач заперечує щодо здійснених позивачем розрахунків 3% річних, інфляційних нарахувань та пені за період прострочення виконання грошового зобов`язання з 18.02.2023 по 01.02.2026, оскільки вказані дні не є днями прострочення. Так, щодо моменту виконання рішення суду та розрахунку позивача у відзиві вказано, що заборгованість відповідача перед позивачем за рішенням від 10.07.2024 у справі № 908/1172/24 в сумі 253440,00 грн основного боргу, 3041,28 грн судового збору та 4000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу є погашеною; в порядку примусового виконання судового рішення боржником перераховано на депозитний рахунок органу ДВС кошти в розмірі 173 923 001,39 грн (п/і №7576 від 04.12.2025) та 169 211 251,20 грн (п/і №550 від 27.01.2026), відповідно, для погашення заборгованості у зведеному виконавчому провадженні №74403832, до якого входило виконавче провадження №77274102 з примусового виконання наказу № 908/1172/24 від 30.01.2025, як це передбачено ч. 1 ст. 47 Закону «Про виконавче провадження». Відповідно до розподілу стягнутих з боржника сум, для задоволення вимог стягувачів за зведеним виконавчим провадженням № 74403832 про стягнення грошових коштів з АТ «НАЕК «Енергоатом», до виплати за наказом № 908/1172/24 від 30.01.2025 позивачу визначено суми 140 433,73 грн та 122 047,55 грн, відповідно. Враховуючи наведене, моментом фактичного виконання судового рішення є момент саме надходження коштів на відповідний рахунок виконавчої служби. Позиція відповідача підтверджується наявною судовою практикою. Оскільки моментом фактичного виконання зобов`язання за судовим рішенням №908/1172/24 є саме момент надходження коштів з рахунку боржника на відповідний рахунок органу ДВС, зобов`язання боржником (відповідачем) виконано 04.12.2025 та 27.01.2026. Враховуючи вищезазначені дати фактичного виконання судового рішення у справі № 908/1172/24, розрахунки позивача є неправильними. Щодо розміру пені, зокрема, вказано, що зазначений позивачем у позові розмір санкцій складає 240711,47 грн (майже 100% розміру грошового зобов`язання - 253440,00 грн, яке є виконаним, а з урахуванням нарахованих 3% річних та інфляційних втрат суттєво перевищує його розмір). Обсяг такої відповідальності є нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення та може розглядатися як спосіб отримання кредитором доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань. Отже, додаткове стягнення з відповідача сум неустойки (пені) в розмірі 240 711,47 грн суперечитиме загальним засадам цивільного законодавства. Враховуючи стан виконання зобов`язання за вищевказаним договором, відсутність грошового зобов`язання, відсутність даних про заподіяння позивачу збитків, співмірність належних до сплати штрафних санкцій із сумою прострочення, балансу інтересів сторін, дискреційний характер визначення розміру, до якого суд може зменшити розмір неустойки, відповідач просить (в разі задоволення позовних вимог) зменшити розмір пені за вищевказаних обставин в умовах воєнного стану. Просив відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В разі задоволення позовних вимог – зменшити розмір пені до мінімально можливого. Покласти на позивача судові витрати по справі.
11.03.2026 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив (документ сформований в системі «Електронний суд» 11.03.2026, вх. № 5553/08-08/26 від 12.03.2026), яка прийнята судом до розгляду. 
16.03.2026 до суду від відповідача надійшло заперечення на відповідь на відзив (документ сформований в системі «Електронний суд» 16.03.2026, вх. № 5855/08-08/26 від 16.03.2026), яке прийнято судом до розгляду. 
09.04.2026 до суду надійшла заява позивача про розподіл судових витрат з доданими до неї документами (доказами) (документ сформований в системі «Електронний суд» 09.04.2026, вх. № 8014/08-08/26 від 10.04.2026), згідно з якою позивач просить стягнути з відповідача на користь позивача суму 3890,69 грн судового збору та суму 9000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу. 
20.04.2026 до суду від відповідача надійшло заперечення на заяву позивача про розподіл судових витрат (документ сформований в системі «Електронний суд» 20.04.2026, вх. № 8714/08-08/26 від 10.04.2026), згідно з яким відповідач просить відмовити у задоволенні заяви позивача про ухвалення додаткового рішення в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, а саме – щодо стягнення з АТ «НАЕК «Енергоатом» в особі філії «ВП ЗАЕС» на користь позивача витрат на правничу допомогу в розмірі 9 000,00 грн; не покладати на АТ «НАЕК «Енергоатом» в особі філії «ВП ЗАЕС» всі витрати на професійну правничу допомогу у справі № 908/375/26; зменшити розмір витрат на оплату правничої допомоги, у разі задоволення заяви позивача.
Розглянувши матеріали справи, суд

УСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 10.07.2024 у справі №908/1172/24 задоволено позов Акціонерного товариства «Харківський науково-дослідний та проектно-конструкторський інститут «Енергопроект» про стягнення з відповідача: Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі філії «Відокремлений підрозділ «Запорізька атомна електрична станція» Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» суми 253440,00 грн заборгованості за договором № 11008/21/19-121-08-21-10391 від 29.06.2021. Стягнуто з Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі філії «Відокремлений підрозділ «Запорізька атомна електрична станція» Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на користь Акціонерного товариства «Харківський науково-дослідний та проектно-конструкторський інститут «Енергопроект» суму 253440,00 грн основного боргу, суму 3041,28 грн судового збору, суму 4000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Зі змісту мотивувальної частини вищезазначеного рішення, зокрема, слідує, що відповідач в порушення умов договору та чинного законодавства оплату вартості виконаних робіт у визначений у договорі строк не здійснив. Заборгованість відповідача перед позивачем за виконані за договором роботи складає 253 440,00 грн. Факт виконання позивачем робіт за договором та розмір заборгованості за виконані роботи відповідачем не заперечується. На день розгляду спору відповідач доказів оплати за надані послуги суду не надав. Суд дійшов до висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача 253 440,00 грн основного боргу є обґрунтованими та документально підтвердженими.
Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 22.01.2025 апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі філії «Відокремлений підрозділ «Запорізька атомна електрична станція» залишено без задоволення. Рішення Господарського суду Запорізької області від 10.07.2024 у справі № 908/1172/24 залишено без змін. 
Стягнуто з АТ «НАЕК «Енергоатом» в особі філії Відокремлений підрозділ «Запорізька атомна електрична станція» АТ «НАЕК «Енергоатом» на користь АТ «Харківський науково-дослідний та проектно-конструкторський інститут «Енергопроект» 2000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції.
30.01.2025 господарським судом виданий відповідний наказ про примусове стягнення.
Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 17.02.2025 у задоволенні заяви АТ «НАЕК «Енергоатом» про відстрочення виконання рішення Господарського суду Запорізької області від 10.07.2024 у справі № 908/1172/24 відмовлено.
Постановою головного державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 24.02.2025 відкрито виконавче провадження № 77274102 з примусового виконання наказу Господарського суду Запорізької області № 908/1172/24 від 30.01.2025. 
Постановою державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) від 24.02.2025 (копія додана до відзиву, арк.с. 104) виконавче провадження №77274102 з примусового виконання наказу № 908/1172/24 від 30.01.2025 приєднано до зведеного виконавчого провадження № 74403832. 
АТ «НАЕК «Енергоатом» було перераховано на рахунок Шевченківського ВДВС у м. Києві КМУ МУЮ грошові кошти на погашення заборгованості за зведеним виконавчим провадженням № 74403832, а саме: за платіжною інструкцією № 7567 від 04.12.2025 суму 173923001,39 грн, за платіжною інструкцією № 550 від 27.01.2026 суму 169211251,20 грн (в тому числі виконавчий збір 10%). Копії вказаних платіжних інструкцій додані відповідачем до відзиву (арк.с. 98-99). 
Шевченківським відділом державної виконавчої служби у м.Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України здійснено перерахування на рахунок Акціонерного товариства «Харківський НАУ» (код утримувача 14078902) за платіжною інструкцією № 353 від 14.01.2026 суми 140 433,73 грн та за платіжною інструкцією №1653 від 02.02.2026 суми 122 047,55 грн (арк.с. 68, 69). У призначенні платежів вказані реквізити виконавчого документа: № 908/1172/24 від 30.01.2025 та номер виконавчого провадження: ВП № 77274102.
За прострочення відповідачем грошового зобов`язання щодо оплати заборгованості в сумі 253 440,00 грн позивачем на підставі ст. 625 ЦК України та п. 6.2 Договору нараховано та заявлено до стягнення до стягнення з відповідача суму 21833,67 грн – 3% річних, суму 61678,91 грн інфляційних втрат та суму 240711,47 грн пені.
Проаналізувавши фактичні обставини справи, оцінивши представлені докази, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позову виходячи з наступного.
Статтею 599 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. 
При цьому, чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу (п. 41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/190/18).
Так, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. 
Встановлення законодавцем права кредитора на одержання коштів з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення зумовлене тим, що грошовим коштам притаманна властивість знецінюватись в більшій мірі ніж всім іншим видам майна (нерухомості, дорогоцінним металам, автомобілям тощо), що призводить до зниження їхньої купівельної спроможності, дисбалансу попиту і пропозиції.
Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.
Якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано або виконано з простроченням, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та відсотків річних аж до повного виконання боржником грошового зобов`язання.
З положень ч. 1 ст. 530 ЦК України слідує: якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
В п. 2.3 Договору № 11008/21/19-121-08-21-10391 на виконання робіт від 29.06.2021, зокрема, визначено, що оплата виконаних робіт здійснюється протягом 60 календарних днів з дати підписання Акта здачі-приймання виконаних робіт.
Акт № 5 здачі-приймання виконаних робіт за Договором підписаний сторонами 19.12.2022. 
Отже останнім днем строку сплати є 17 лютого 2023. 
Згідно з положеннями ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. 
Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ч. 1 ст. 598, ст. 599 ЦК України).
Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (ч. 1 ст. 625 ЦК України).
Таким чином, незалежно від того, що стало причиною відсутності у боржника необхідної суми грошей (об`єктивні обставини чи суб`єктивна недбалість боржника), це не звільняє його від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язання, передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України. 
На підставі викладеного, в цілому, суд вважає вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат правомірними. Разом з тим, перевіривши надані позивачем розрахунки, суд встановив, що позивач неправильно визначив періоди відповідних нарахувань, з огляду на наступне. 
Як зазначено у позові та підтверджується матеріалами справи, сума 253 440,00 грн основного боргу фактично сплачена відповідачем в рамках примусового виконання рішення суду у справі №908/1172/24 на підставі виданого господарським судом наказу від 30.01.2025. 
У позовній заяві позивачем зазначено, що датами сплати суми основного грошового зобов`язання стягнутого за судовим рішенням у справі № 908/1172/24 є дати зарахування стягнутих коштів на рахунок позивача відповідно до платіжних інструкцій №353 від 14.01.2026 та № 1653 від 02.02.2026. 
Також позивачем вказано, що відповідно до положень ч. 1 ст. 534 ЦК України частковою оплатою отриманою 14.01.2026 на суму 140433,73 грн погашено: 3041,28 грн судового збору, 4 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції, 2 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції (перша черга); частину основного боргу – 131392,45 грн (третя черга). Оплатою, отриманою 02.02.2026 погашено залишок 122047,55 грн основного боргу. 
З наведеного у позовній заяві розрахунку слідує, що позивач здійснив нарахування 3% річних та інфляційних втрат за загальний період прострочення з 18.02.2023 по 01.02.2026 включно, наступним чином: 
- за період прострочення з 18.02.2023 по 23.06.2023 включно нарахування здійснено на суму основного боргу 211200,00 грн (сума за актом без ПДВ, до реєстрації податкової накладної); 
- за період прострочення з 24.06.2023 по 13.01.2026 року (день часткової оплати 14.01.2026 не враховується) на суму основного боргу 253440,00 грн (сума за актом із ПДВ); 
- за період прострочення з 14.01.2026 по 01.02.2026 року (день напередодні повного погашення заборгованості, день оплати не враховується) на суму основного боргу 122047,55 грн. 
Відповідно до ч. 1 ст. 49 Закону України «Про платіжні послуги» платіжна операція вважається завершеною в момент зарахування суми платіжної операції на рахунок отримувача або видачі суми платіжної операції отримувачу в готівковій формі.
Згідно з пунктом 73 частини першої статті 1 Закону України «Про платіжні послуги», примусове списання (стягнення) - платіжна операція з рахунку платника, що здійснюється стягувачем без згоди платника на підставі встановленого законом виконавчого документа у випадках, передбачених законодавством, або на підставі рішення суду, що набрало законної сили, чи рішення керівника органу стягнення (його заступника або уповноваженої особи) у випадках, передбачених Податковим кодексом України.
З положень ч. 2 ст. 1071 Цивільного кодексу України слідує, що грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.
Примусове списання коштів з рахунків платників ініціюють стягувачі на підставі виконавчих документів, установлених законами України.
Згідно з частиною першою статті 44 Закону України «Про виконавче провадження» органи державної виконавчої служби мають рахунки в органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, а також рахунки, у тому числі в іноземній валюті, в державних банках для зарахування коштів виконавчого провадження, обліку депозитних сумі зарахування стягнутих з боржників коштів та їх виплати стягувачам.
Порядок розподілу виконавцем стягнутих з боржника грошових сум та черговість задоволення вимог стягувачів визначені у ст.ст. 45, 46 Закону України «Про виконавче провадження». В ч. 2 ст. 45 встановлено, що розподіл грошових сум у черговості, зазначеній у частині першій цієї статті, здійснюється в міру їх стягнення.
Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 47 зазначеного Закону, грошові кошти, стягнуті з боржника (у тому числі одержані від реалізації майна боржника), зараховуються на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця. Стягувачу - юридичній особі стягнуті грошові суми перераховуються виконавцем у встановленому порядку на визначені стягувачем рахунки.
Таким чином державний/приватний виконавець діє саме в інтересах стягувача задля виконання судового рішення, яке постановлено на користь останнього, тобто, стягувач фактично наділяє виконавця своїм правом на одержання належних йому грошових коштів, а виконавець на цей період стає «отримувачем» таких коштів (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22.05.2024 у справі № 910/3600/22). 
Як встановлено судом вище, АТ «НАЕК «Енергоатом» на рахунок Шевченківського ВДВС у м. Києві КМУ МУЮ на погашення заборгованості за зведеним виконавчим провадженням № 74403832 були перераховані грошові кошти за платіжними інструкціями № 7567 від 04.12.2025 (173 923 001,39 грн) та № 550 від 27.01.2026 (169211251,20 грн).
Головним державним виконавцем Шевченківського ВДВС у м. Києві КМУ МУЮ було здійснено розподіл стягнутих з боржника сум для задоволення вимог стягувачів за зведеним виконавчим провадженням № 74403832 (арк.с. 100-103) та в подальшому перераховано на рахунок позивача за платіжною інструкцією № 353 від 14.01.2026 суму 140433,73 грн та за платіжною інструкцією № 1653 від 02.02.2026 суму 122047,55 грн, згідно з виконавчим провадженням ВП № 77274102, відкритим за виконавчим документом – наказом № 908/1172/24 від 30.01.2025.
Статтею 534 ЦК України унормовано, що у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.
Згідно з наказом Господарського суду Запорізької області № 908/1172/24 від 30.01.2025 з відповідача на користь АТ «Харківський науково-дослідний та проектно-конструкторський інститут «Енергопроект» стягнуто 253 440,00 грн основного боргу, 3041,28 грн судового збору, 4000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу (в суді першої інстанції), 2000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу (в суді апеляційної інстанції).
З огляду на вищевикладене та оскільки перерахування АТ «НАЕК «Енергоатом» коштів на рахунок органу державної виконавчої служби в рамках зведеного виконавчого провадження № 74403832 (до якого було приєднане виконавче провадження № 77274102 з примусового виконання рішення у справі № 908/1172/24 (наказу № 908/1172/24 виданого 30.01.2025)) було здійснено за платіжними інструкціями № 7567 від 14.12.2025 та № 550 від 27.01.2026, а також зважаючи на положення ст. 534 ЦК України та розрахунок розподілу стягнутих з боржника сум для задоволення вимог стягувачів за зведеним виконавчим провадженням № 74403832, зроблений державним виконавцем (арк.с. 100-103), зобов`язання відповідача з погашення заборгованості в сумі 253440,00грн, яка стягнута на користь позивача рішенням суду у справі № 908/1172/24, є фактично виконаним 04.12.2025 (частина основного боргу в сумі 131 392,45 грн) та 27.01.2026 (залишок основного боргу в сумі 122047,55 грн), коли кошти надійшли з рахунку боржника на відповідний рахунок органу ДВС.
Щодо визначеного у другому реченні пункту 2.3 Договору порядку оплати, а саме: що оплата Замовником частини вартості робіт у розмірі суми ПДВ здійснюється після отримання ним від Підрядника податкової накладної, оформленої та зареєстрованої в Єдиному реєстрі податкових накладних (ЄРПН) у встановлених ПК України випадках та порядку, то зазначене не змінює строку оплати вартості робіт, в тому числі в частині ПДВ (протягом 60 календарних днів з дати підписання акта здачі-приймання робіт), оскільки положення Договору не розділяють вартість самих робіт та суму ПДВ, що підлягає сплаті. Сума податку на додану вартість, зазначена у п. 2.1 Договору включається у загальну ціну договору, зазначену у п. 2.1 Договору. Податок на додану вартість (ПДВ) – це непрямий податок, який входить в ціну товарів (робіт, послуг) та сплачується покупцем. І за змістом ч. 1 ст. 188 Податкового кодексу України, сума ПДВ є складовою бази оподаткування, а тому входить до ціни і не підлягає відокремленню. 
Про це також зазначалось судом у рішенні по справі № 908/1172/24. 
Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
З урахуванням вищевикладеного, здійснивши відповідні перерахунки, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідного нарахування, суд встановив, що до стягнення з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3% річних за загальний період прострочення грошового зобов`язання з 18.02.2023 по 26.01.2026 включно у загальному розмірі 21 768,16 грн, а саме: 
- за період прострочення з 18.02.2023 по 03.12.2025 (дата, що передує частковій оплаті 04.12.2025) на суму основного боргу 253440,00 грн (з ПДВ) – сума 21 226,47 грн 3% річних; 
- за період прострочення з 04.12.2025 по 26.01.2026 (дата, що передує оплаті 27.01.2026 (остаточне погашення)) на суму основного боргу 122 047,55 грн – сума 541,69грн 3% річних.
В іншій частині вимог про стягнення з відповідача 3% річних слід відмовити у зв`язку з їх необґрунтованістю.
Також, з урахуванням викладеного, суд здійснив перерахунок інфляційних втрат:
- на суму боргу 253 440,00 грн за період з березня 2023 по листопад 2025 інфляційні втрати складають 63 119, 69 грн;
- на суму боргу 122 047,55 грн за період з грудня 2025 по січень 2026 інфляційні втрати складають 1 100,14 грн. 
Всього – 64 219,83 грн інфляційних витрат.
Разом з тим, не виходячи з межі заявлених позовних вимог в цій частині (зазначеного позивачем максимального розміру відповідного нарахування – інфляційних втрат), суд встановив, що до стягнення з відповідача на користь позивача підлягають стягненню інфляційні втрати у заявленому позивачем розмірі, а саме – у розмірі 61678,91грн. 
Крім того, позивачем заявлені вимоги про стягнення з відповідача суми 240711,47грн пені, нарахованої за загальний період прострочення з 18.02.2023 по 01.02.2026. 
Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. 
Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання (ч. 1 ст. 550 ЦК України).
Зі змісту ч.1 ст. 546, ч.1 ст. 547 ЦК України слідує, що неустойка є одним із видів забезпечення виконання зобов`язання, щодо якого правочин вчиняється у письмовій формі.
Згідно з ч. 2 ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Відповідно до пункту 6.2 Договору за порушення строків оплати виконаних робіт Замовник сплачує Підряднику пеню у розмірі 0,1% від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діє в період нарахування пені. Нарахування штрафних санкцій здійснюється за весь час прострочення виконання зобов`язання. 
Тобто сторони визначили нарахування пені за весь час прострочення виконання зобов`язання – доти, доки триває відповідне прострочення. 
Згідно зі ст.ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
З вищенаведеного слідує, що у разі, якщо в укладеному сторонами договорі визначено розмір пені, який у відповідному періоді нарахування є вищим, ніж розмір передбачений законом, застосуванню підлягає пеня в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
З урахуванням викладеного та наведених судом вище висновків щодо періодів прострочення, суд здійснив перерахунок пені обмежуючись при цьому подвійною обліковою ставкою НБУ, так:
- на суму основного боргу 253440,00 грн за період прострочення з 18.02.2023 по 03.12.2025 (дата, що передує частковій оплаті 04.12.2025) пеня становить 237 217,49 грн; 
- на суму основного боргу 122 047,55 грн за період прострочення з 04.12.2025 по 26.01.2026 (дата, що передує оплаті 27.01.2026 (остаточне погашення)) пеня становить 5597,47 грн. 
Всього – 242 814,96 пені. 
Разом з тим, не виходячи з межі заявлених позовних вимог в цій частині (зазначеного позивачем максимального розміру відповідного нарахування – пені), суд дійшов до висновку, що обґрунтованими є вимоги позивача про стягнення з відповідача пені у заявленому розмірі, а саме – у розмірі 240 711,47 грн.
Отже, на підставі вищевикладеного, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню є вимоги позивача про стягнення з відповідача суми 21768,16 грн 3 % річних, суми 61678,91 грн інфляційних втрат та суми 240711,47 грн пені. 
Щодо посилання відповідача на нікчемність підписаних сторонами правочинів (додаткова угода № 4 від 18.02.2022, Акт № 5 здачі-приймання виконаних робіт від 19.12.2022, накладні на передачу результатів роботи № 221644/204-1340 від 07.05.2022, № 221644/204-1358 від 10.05.2022, № 221644/204-1361 від 10.06.2022), суд зазначає наступне.
Частиною 2 ст. 13 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що здійснення господарської діяльності юридичними особами, фізичними особами-підприємцями та фізичними особами, які провадять незалежну професійну діяльність, місцезнаходженням (місцем проживання) яких є тимчасово окупована територія, дозволяється виключно після зміни їхньої податкової адреси на іншу територію України. Правочин, стороною якого є суб`єкт господарювання, місцезнаходженням (місцем проживання) якого є тимчасово окупована територія, є нікчемним. На такі правочини не поширюється дія положення абзацу другого частини другої ст. 215 ЦК України.
Як зазначалось вище, рішенням Господарського суду Запорізької області від 10.07.2024 у справі № 908/1172/24, яке залишено без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 22.01.2025, та набрало, відповідно, законної сили 22.01.2025, з відповідача на користь позивача було стягнуто суму 253440,00грн заборгованості за Договором № 11008/21/19-121-08-21-10391 від 29.06.2021.
Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Згідно з правовим висновком, що міститься у постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц, преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву стабільність судового акта, який набрав законної сили. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.
Обставини укладення та виконання умов Договору № 11008/21/19-121-08-21-10391 на виконання робіт від 04.06.2021, виконання позивачем проектних робіт за договором на суму 253440,00 грн з ПДВ та прийняття їх відповідачем без зауважень, порушення з боку відповідача умов договору щодо оплати відповідачем на користь позивача вказаної суми були досліджені та встановлені судом в рамках справи №908/1172/24, а отже не підлягають доказуванню в межах даної справи № 908/375/26.
Суд першої інстанції під час вирішення спору у справі № 908/1172/24 визнав Акт № 5 здачі-приймання виконаних робіт від 19.12.2022 за договором на суму 253440,00 грн належним доказом виконання робіт, який є підставою для оплати. 
При цьому, з рішення Господарського суду Запорізької області та постанови Центрального апеляційного господарського суду у справі № 908/1172/24 вбачається, що на підстави нікчемності правочинів відповідно до ч. 2 ст. 13 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», АТ НАЕК «Енергоатом» в особі філії «ВП «Запорізька атомна електрична станція» не посилався.
Відповідно до принципу правової визначеності, сторони не можуть в іншій справі оспорювати ті обставини, які вже були предметом судового дослідження та оцінки в попередній справі між тими ж сторонами. Інший підхід призвів би до порушення принципу «res judicata» (остаточності судового рішення) та створив би можливість для нескінченного перегляду одних і тих же правовідносин.
З огляду на викладене, доводи відповідача в межах вирішення спору у даній справі про нікчемність вищевказаних ним правочинів та відсутність у позивача права на отримання грошових коштів за виконані роботи судом відхиляються.
Посилання відповідача на форс-мажорні обставини, що виникли у зв`язку з військовою агресію РФ та тимчасовою окупацією території міста Енергодар Запорізької області, що є місцезнаходженням філії «Відокремлений підрозділ» «Запорізька АЕС», як на відсутність вини у порушенні виконання грошового зобов`язання та відсутності у зв`язку із цим підстав для стягнення з нього відсотків річних, інфляційних втрат та пені, судом відхиляються, з огляду на наступне.
Відповідно до приписів ч.ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України, особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.
Положеннями статті 617 ЦК України, які кореспондуються зі статтею 218 ГК України, передбачено можливість звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо сторона договору доведе, що таке порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили (надзвичайних обставин).
Так, за змістом наведених норм права, у разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. 
Отже наявність вини особи презюмується, однак може бути спростована. При цьому тягар доказування протилежного покладається на відповідача.
Насамперед, вказані відповідачем обставини не виключають застосування до нього відповідальності за прострочення грошового зобов`язання у порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України, у вигляді сплати 3% річних та інфляційних витрат.
Вимагати сплату суми боргу з врахуванням індексу інфляції та 3 % річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу і є мінімальними гарантіями, які надають кредитору можливість захистити такі інтереси, а отже відповідні компенсаційні виплати нараховуються незалежно від вини боржника (постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі №905/600/18).
Нарахування у вигляді інфляційних втрат та 3 % річних не є штрафними санкціями, тобто навіть у випадку наявності форс-мажорних обставин такі нарахування підлягають стягненню, що узгоджується з правовою позицією КГС ВС, викладеною у постанові від 11.12.2024 у справі № 927/1732/23.
Велика Палата Верховного Суду у пункті 55.1. постанови від 29.06.2022 у справі №477/874/19 зазначила про те, що за змістом частини 1 статті 614 Цивільного кодексу України вина як підстава відповідальності за порушення зобов`язання – це невжиття особою всіх залежних від неї заходів для належного виконання зобов`язання, зокрема для запобігання заподіянню шкоди.
До форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) належать обставини визначені у частині другій ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», за змістом якої форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору.
Ознаками форс-мажорних обставин є наступні елементи: вони не залежать від волі учасників цивільних (господарських) відносин; мають надзвичайний характер; є невідворотними; унеможливлюють виконання зобов`язань за даних умов здійснення господарської діяльності (Постанова Верховного Суду від 25.01.2022 № 904/3886/21).
При цьому, в силу приписів ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» містить невичерпний перелік обставин, що можуть бути визнані форс-мажором (обставинами непереборної сили), до яких належить у тому числі військові дії.
Згідно з ч. 1 ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати України» торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. 
Водночас сертифікат ТПП не є єдиним або обов`язковим доказом існування форс-мажорних обставин; наявність форс-мажорних обставин може доводитися й іншими доказами, якщо інше не передбачено законом бо договором (висновок, наведений у п. 56 постанови Верховного Суду від 13.09.2023 у справі № 910/7679/22). 
Зі змісту п.п. 9.1, 9.3, 9.5 Договору слідує, що сторони звільняються від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим договором, якщо невиконання або неналежне виконання зобов`язань є наслідком непередбачуваних та непоборних при даних умовах обставин. Сторона, що потрапила під дії форс-мажору, зобов`язана не пізніше 10 днів з моменту його настання повідомити іншу сторону про настання обставин, які заважають виконанню цього договору. Дія форс-мажорних обставин підтверджується відповідно до діючого законодавства України. 
Докази повідомлення відповідачем позивача про настання форс-мажорних обставин, які, як зазначив відповідач, стали причиною неможливості виконання грошових зобов`язань за Договором щодо своєчасної оплати виконаних позивачем та прийнятих відповідачем робіт на суму 253400,00 грн, в матеріалах справи відсутні. 
Введений на території України з 24.02.2022 воєнний стан є загальновідомою обставиною дії форс-мажорних обставин в Україні до їх офіційного закінчення, що підтверджено Торгово-промисловою палатою України в листі від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1, на який, в тому числі, посилався відповідач.
Однак, форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них, як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання, що узгоджується з правовими висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 14.06.2022 у справі № 922/2394/21.
Ключовим є те, що непереборна сила робить неможливим виконання зобов`язання в принципі, незалежно від тих зусиль та матеріальних витрат, які сторона понесла чи могла понести (п.38 постанови Верховного Суду від 21.07.2021 у справі №912/3323/20), а не лише таким, що викликає складнощі, або є економічно невигідним.
Отже, війна, як обставина непереборної сили, звільняє від відповідальності лише у разі, якщо, буде доведено, що саме внаслідок пов`язаних із нею обставин кожне окреме зобов`язання не може бути виконано.
Доказів на підтвердження виникнення форс-мажорних обставин, що об`єктивно унеможливили виконання даного конкретного зобов`язання, відповідачем в матеріали справи не надано.
В частині 3 ст. 5 Господарського кодексу України, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин (втратив чинність 28.08.2025 на підставі Закону України № 4196-ІХ від 09.01.2025) визначено, що суб`єкти господарювання та інші учасники відносин у сфері господарювання здійснюють свою діяльність у межах встановленого правового господарського порядку, додержуючись вимог законодавства.
Виходячи з приписів ч. 1 ст. 42 ГК України, відповідач, як суб`єкт господарювання, здійснює господарську діяльність на власний ризик.
У разі здійснення господарської діяльності суб`єкт має усвідомлювати, що така господарська діяльність здійснюється ним на власний ризик, здійснювати власний комерційний розрахунок щодо наслідків здійснення відповідних дій, самостійно розраховувати ризики настання несприятливих наслідків в результаті тих чи інших її дій та самостійно приймати рішення про вчинення (чи утримання від вчинення) таких дій.
Згідно з ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 14 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. 
Суд враховує, що відповідно до пункту 6 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України, засадами цивільного законодавства, зокрема, є: справедливість, добросовісність та розумність. 
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.04.2019 у справі № 390/34/17, зокрема, визначено, що добросовісність – це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість (такий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.09.2022 у справі №910/16579/20).
Суд виходить з того, що у принципі добросовісності, а саме - при реалізації прав і повноважень, закладений принцип неприпустимості зловживання правом, згідно з якими здійснення прав та свобод однієї особи не повинне порушувати права та свободи інших осіб. 
Відповідно до ч. 3 ст. 509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватись на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Двосторонній характер договору зумовлює взаємне виникнення у кожної із сторін прав та обов`язків.
Отже неналежне виконання стороною прийнятих на себе зобов`язань має наслідком визначену відповідальність, яку сторони передбачили при укладенні Договору, а тому наслідки порушення відповідачем взятих на себе зобов`язань за Договором та пов`язані із цим ризики покладаються на нього.
На підставі усього вищевикладеного, суд, здійснивши оцінку наявних в матеріалах справи доказів, дійшов висновку, що відповідачем не доведено відсутності своєї вини у порушенні зобов`язання за договором, з приводу якого між сторонами виник спір у даній справі та, відповідно, наявності підстав для звільнення його від відповідальності за прострочення грошового зобов`язання, в тому числі у вигляді пені за порушення строків оплати виконаних робіт. 
Відповідач у відзиві, в тому числі, просив суд зменшити розмір пені до мінімально можливого розміру.
Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. 
Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі вичерпного переліку обставин як підстав для зменшення судом розміру неустойки (частина третя статті 551 ЦК України), господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки (правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 26.08.2021 у справі № 911/378/17 (911/2223/20).
Питання щодо зменшення розміру штрафних санкцій суд вирішує у відповідності до статті 86 ГПК України за наслідками аналізу, оцінки та дослідження конкретних обставин справи з огляду на доказову базу, встановлені судом фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, умов конкретних правовідносин з урахуванням наданих сторонами доказів, тобто у сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність/відсутність підстав для вчинення зазначеної дії. Подібний за змістом висновок щодо застосування статті 551 ЦК України неодноразово послідовно викладався Верховним Судом, зокрема, у постановах від 17.03.2020 у справі № 925/597/19, від 18.06.2020 у справі № 904/3491/19, від 08.10.2020 у справі №904/5645/19.
Суд враховує, що неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Таку правову позицію викладено в рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013 (постанова Верховного Суду від 04.02.2020 по справі №918/116/19).
Цивільні та господарські відносини повинні ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності, розумності. Наявність у кредитора можливості стягувати з боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06.11.2018 у справі № 913/89/18, від 04.12.2018 у справі № 916/65/18, від 03.07.2019 у справі № 917/791/18, від 22.10.2019 у справі № 904/5830/18.
Крім цього, таку функцію, як сприяння належному виконанню зобов`язання, стимулювання боржника до належної поведінки, неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Неустойка не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер (постанова Верховного Суду від 02.11.2022 у справі № 910/14591/21).
Верховний Суд у постанові від 29.05.2023 у справі № 904/907/22 дійшов висновку, що норма частини 3 статті 551 ЦК України передбачає дві умови для зменшення розміру неустойки, а саме: (1) якщо він значно перевищує розмір збитків, (2) наявність інших обставин, які мають істотне значення. Водночас тлумачення частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України свідчить, що в ній не передбачено вимог щодо обов`язкової наявності одночасно двох умов, а тому достатнім для зменшення неустойки може бути наявність лише однієї з них. 
Індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, свідчать про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права. 
Вищенаведена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.10.2024 у справі № 911/952/22.
Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22 зокрема, зазначила, що враховуючи висновок про індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, що виключає формування єдиних (для вирішення спорів про стягнення неустойки) критеріїв та алгоритму визначення підстав для зменшення розміру неустойки та критеріїв для встановлення розміру (на 90 %, 70 % чи 50 % тощо), до якого суд має право її зменшити.
Розмір неустойки, до якого суд її зменшує у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, тобто у межах судового розсуду.
Як зазначено судом вище, неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та не може становити надмірний тягар для нього і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Наявність у кредитора можливості стягувати надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Зменшення неустойки (штрафу, пені) є протидією необґрунтованого збагачення однією зі сторін за рахунок іншої, відповідає цивільно-правовим принципам рівності і балансу інтересів сторін.
Враховуючи комплексний характер цивільно-правової відповідальності, під співрозмірністю суми неустойки у результаті порушення зобов`язань, закон допускає виплату кредитору такої компенсації його витрат, які будуть адекватними й співрозмірними з порушеним інтересом.
Висновок суду щодо необхідності зменшення розміру неустойки, який підлягає стягненню з відповідача, повинен ґрунтуватися, також на загальних засадах цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 ст. 3 ЦК України) та засадах господарського судочинства, визначених ст. 2 ГПК України.
У даній справі суд приймає до уваги, що АТ «НАЕК «Енергоатом», філією якого є «Відокремлений підрозділ «Запорізька АЕС», є об`єктом державної власності, що має стратегічне значення для економіки і безпеки держави, належить до об`єктів критичної інфраструктури. 04.03.2022 місто Енергодар Запорізької області, яке є місцезнаходженням філії «Відокремлений підрозділ «Запорізька атомна електрична станція» АТ «НАЕК «Енергоатом» захоплене військовими формуваннями Російської Федерації та до теперішнього часу перебуває в тимчасовій окупації. В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження наявності збитків, заподіяних іншим учасникам господарських відносин внаслідок неналежного виконання відповідачем умов Договору № 11008/21/19-121-08-21-10391 від 29.06.2021.
З урахуванням обставин цієї справи, суд вважає, що у даному випадку наявні підстави для зменшення заявленого до стягнення розміру пені (240 711,47 грн), який є значним у співвідношенні до суми основного боргу (253 440,00 грн) і становить майже 95% від суми основного зобов`язання. 
Враховуючи вищенаведені висновки суду, дотримуючись балансу інтересів обох сторін, суд дійшов до висновку про наявність підстав для зменшення розміру заявленої до стягнення пені на 80%, стягнувши з відповідача пеню в розмірі 48 142, 29 грн. 
Зменшення суми пені на 80 % від належної до стягнення, з урахуванням обставин справи, не звільняє відповідача від господарської відповідальності, однак є адекватною мірою відповідальності за неналежне виконання взятих на себе зобов`язань. 
Витрати зі сплати судового збору відповідно до положень статті 129 ГПК України покладаються на обидві сторони пропорційно розміру обґрунтовано заявлених позовних вимог, без урахування при цьому зменшення судом розміру пені.
У позовній заяві позивачем був наведений попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи, який складається, в тому числі, з витрат на правничу допомогу у розмірі 9000,00 грн.
09.04.2026 до суду від позивача надійшла заява про розподіл судових витрат з додатками, згідно з якою, крім суми сплаченого судового збору, позивач просить стягнути з відповідача суму 9000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу. 
20.04.2026 від відповідача надійшло заперечення на заяву позивача про розподіл судових витрат, яке мотивоване, зокрема, наступним. Відповідач вважає, що надання перелічених у заяві послуг документально не підтверджено та є об`єктивно сумнівним: не надано належних доказів формування правового аналізу та стратегії захисту прав клієнта в суді, зокрема, формат, дата та час, зміст та характер тощо; не представлено суду документів чи інших матеріальних носіїв інформації, в яких фіксувався процес формування правової позиції, а також обґрунтування потреби в таких діях як правовий аналіз; правовий аналіз доводів відповідача, наведених у відзиві, та підготовка та подання відповіді на відзив фактично дублюють одну і ту ж саму послугу як підготовка відповіді на відзив. Як зазначив Верховний Суд у справі № 910/789/21 «послугою з підготовки відзиву на скаргу охоплюється не лише його складенням, а також послуги з вивчення скарги, аналізу судової практики та позицій Верховного Суду». Отже, визначені дії не стосуються безпосереднього надання послуг правової допомоги під час розгляду справи в суді, а є, фактично, підготовчими діями, які б мали входити до «підготовки відповіді на відзив». Зазначені послуги не були неминучими та їх стягнення з відповідача в межах розгляду даної справи є необґрунтованим. Вказана обставина свідчить про штучне збільшення витрат на правничу допомогу, відсутність обґрунтованості вартості правничої допомоги та зловживання правом на відшкодування цих витрат. Витрати на правничу допомогу у цій справі не відповідають критерію розумності, оскільки не мають характеру необхідних, без понесення яких у позивача буде відсутня можливість захистити свої права та законні інтереси, у зв`язку з чим відсутні підстави для їх відшкодування за рахунок відповідача. Крім того, інформація, яка міститься в Акті, не може вважатися тим розрахунком (детальним описом наданих послуг), подання якого є необхідною умовою для стягнення витрат на професійну правничу допомогу. Доказів сплати адвокатом податку з отриманих коштів за надану правничу допомогу в підтвердження реальності господарської операції, не надано. Витрати на правничу допомогу є неспівмірними із: складністю справи та обсягом наданих послуг, витраченим часом, значенням справи для сторін, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи, що обґрунтовується наступним. Позов з вимогами про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих на прострочене грошове зобов`язання, не є складним і не потребує значного часу виконання як юридичної, так і технічної роботи, оскільки не вимагає додаткового вивчення й аналізу законодавства України і судової практики. Позов обґрунтований нормами законодавства, що визначають умови виконання зобов`язання і підстави відповідальності за його порушення, тобто нормами чинного законодавства України незначної кількості, які за своїм змістом не є ні суперечливими, ні складними, що не зумовлює неоднозначного (спірного) сприйняття їхнього змісту. Справа № 908/375/26 не обтяжена значною кількістю доказів. Докази, якими обґрунтовані позовні вимоги у справі, є в наявності у позивача, як сторони за договором, відповідно, його представником ці докази не збиралися, не потребували додаткового вивчення, відтак, не є складною і підготовка до розгляду цієї справи, оскільки така підготовка не потребує аналізу великої кількості доказів, законодавства, значних затрат часу та зусиль. Представником на постійній основі здійснюється представництво позивача в Господарському суді Запорізької області, в тому числі, і у справах з подібними вимогами, отже позовна заява містить ознаки типовості; у справі немає складних правових позицій та врегульована чіткими приписами чинного законодавства; справа не потребувала дослідження складних за своєю суттю доказів та не потребувала залучення до справи інших учасників. З огляду на те, які вимоги ставляться до адвоката (ч. 1 ст. 6 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»: наявності у такої особи повної юридичної освіти,стажу роботи в галузі права), дії представника позивача не вимагали значного обсягу юридичної і технічної роботи для того, щоб за одним договором обґрунтувати і викласти підставу та вимогу про стягнення 3% річних, інфляційних втрат та пені, розрахунок яких не потребує наявності спеціальних знань. Публічний інтерес до справи відсутній, спір у цій справі стосується лише її сторін позивача та відповідача. Отже, розмір гонорару є неспівмірним зі складністю справи та обсягом наданих послуг, не пропорційним, не є необхідними витратами та у повній мірі не відповідає принципам справедливості, розумності, реальності. Витрати на правничу допомогу у справі №908/375/26 є завищеними, вартість послуг не відповідає критеріям обґрунтованості. Необхідно враховувати, що АТ «НАЕК «Енергоатом» належить до державного сектору економіки, діяльність якого спрямована на виробництво електроенергії та її реалізації у спосіб визначений законодавством України. Обстріли РФ енергетичної інфраструктури призвели до масштабного дефіциту електроенергії в Україні, застосовуються аварійні відключення світла по всій країні. За умов дефіциту потужності енергосистеми України, стягнення з державного підприємства, як основного суб`єкта генерації електроенергії в країні, надмірних сум «витрат на правничу допомогу» за відсутності належного підтвердження їх понесення позивачем, є безпідставним та таким, що не відповідає принципам справедливості, пропорційності та верховенства права. У запереченні відповідач також послідовно посилався на висновки, викладені, зокрема, у постановах Великої Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21, від 12.05.2020 у справі №904/4507/18, постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 03.10.2019 № 922/445/19, постановах Верховного Суду від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19, від 30.11.2020 у справі № 922/2685/19, від 04.12.2018 у справі № 911/3386/17, від 11.12.2028 у справі № 910/2170/18 та інші. Просив відмовити позивачу в задоволенні заявив частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу щодо стягнення з АТ «НАЕК «Енергоатом» в особі філії «ВП ЗАЕС» на користь позивача витрат на правничу допомогу в розмірі 9 000,00 грн; не покладати на АТ «НАЕК «Енергоатом» в особі філії «ВП ЗАЕС» всі витрати на професійну правничу допомогу у справі №908/375/26; зменшити розмір витрат на оплату правничої допомоги, у разі задоволення заяви позивача. 
Вирішуючи питання щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу, суд враховує наступне.
З положень статті 123 ГПК України слідує, що до складу судових витрат, крім судового збору, входять також витрати, пов`язані з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Разом з першою завою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи (ч. 1 ст. 124 ГПК України).
Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Приписами ч. 4 ст. 129 ГПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
В частині 5 ст. 129 ГПК України встановлено, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд, зокрема, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3)поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Відповідно до приписів частини 4 ст. 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. 
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 126 ГПК України). 
Згідно з ч. 6 ст. 126 ГПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 126 ГПК України).
Відповідно до змісту частини 8 статті 129 ГПК України, судом на підставі поданих доказів (договорів, рахунків) встановлюється розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку із розглядом справи. 
Позивачем надано в матеріали справи (додано до заяви про розподіл судових витрат) в копіях, зокрема: Договір про надання правової допомоги № 04-22 від 05.08.2022, укладений між Адвокатом Барчук А.В. та АТ «Харківський науково-дослідний та проектно-конструкторський інститут «ЕНЕРГОПРОЕКТ», Додаткові угоди до вказаного договору, в т.ч. Додаткову угоду № 5 від 22.12.2025, якою продовжено строк дії договору до 31.12.2026, Протокол погодження розміру гонорару адвоката за надання правової допомоги від 17.02.2026, Акт про надання правничої допомоги № 49 від 06.04.2026 (виконаних робіт) до договору про надання правової допомоги № 04-22 від 05.08.2022.
За умовами Договору № 04-22 від 05.08.2022 (з урахуванням Додаткової угоди №2 від 21.08.2023 за змістом якої сторони дійшли згоди слова «Правова допомога» у всіх відмінках замінити словами «правнича допомога» у відповідному відмінку), Адвокат зобов`язався здійснити захист, представництво або надати інші види правничої допомоги Клієнту на умовах і в порядку, що визначені цим договором, а Клієнт зобов`язався оплатити надання правничої допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
У Протоколі погодження розміру гонорару адвоката за надання правничої допомоги від 17.02.2026 сторони погодили, що у рамках договору № 04-22 від 05.08.2022, укладеного між Адвокатом та Клієнтом, Адвокат надає правничу допомогу Клієнту у спорі з Акціонерним товариством «НАЕК «Енергоатом» про стягнення штрафних та компенсаційних нарахувань за прострочення грошового зобов`язання за договором на виконання робіт № 11008/21/19-121-08-21-10391 від 29.06.2021 року (пункт 1 Протоколу).
В п. 2 Протоколу сторони погодили, що гонорар Адвоката за правничу допомогу у спорі, визначеному у пункті 1 даного протоколу, в суді першої інстанції є фіксованим у розмірі 9000,00 грн. 
06.04.2026 адвокатом Барчук А.В. та АТ «Харківський науково-дослідний та проектно-конструкторський інститут «ЕНЕРГОПРОЕКТ» був підписаний Акт про надання правової допомоги № 49 (виконаних робіт) до договору про надання правничої допомоги №04-22 від 05.08.2022, з описом наданих Адвокатом послуг. Так, зазначено, що Адвокат надав, а Клієнт прийняв правничу допомогу, а саме: Представництво інтересів Клієнта у господарському судочинстві із АТ «НАЕК «Енергоатом» про стягнення коштів за прострочення грошового зобов`язання за договором № 11008/21/19-121-08-21-10391 від 29.06.2021 року – справа № 908/375/26: підготовка позовної заяви із розрахунком стягуваних сум; правовий аналіз доводів відповідача, наведених у відзиві; підготовка та подання відповіді на відзив. В Акті вказано, що гонорар (винагорода) Адвоката за надання правничої допомоги, перелік якої наведений у даному Акті, складає 9000,00 грн. Надана правнича допомога підлягає оплаті у розмірі 9000,00 грн. 
Велика Палата Верхового Суду вказувала, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц).
В постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 Великою Палатою Верховного Суду зазначено, що домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, у межах правовідносин між якими і може розглядатися питання щодо обов`язковості такого зобов`язання. У контексті вирішення судом питання про розподіл судових витрат суд повинен оцінювати розумність витрат, їх співмірність із ціною позову, складністю справи та її значенням для позивача.
Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їх розмір - обґрунтованим (рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited проти України» від 23 січня 2014 року, заява № 19336/04, § 268). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
У постанові від 16 листопада 2022 року по справі № 922/1964/21 Великої Палати Верховного Суду, зокрема, зазначено, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою - сьомою та дев`ятою статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу (п. 119 постанови). 
В п.п. 134, 135 вказаної постанови наведений висновок про те, що визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу. Велика Палата Верховного Суду зауважила, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. 
Крім того, у зазначеній вище постанові вказано наступне: «Правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися із суто формалістичних причин відсутності в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару… Велика Палата Верхового Суду дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права… Отже, у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо (п.п. 142, 145, 147 постанови). 
Нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін. Суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.
Отже при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін.
Насамперед, суд зазначає, що право учасників справи право користуватися професійною правничою допомогою гарантується в силу ст. 59 Конституції України. 
Згідно з п. 12 ч. 3 ст. 2 ГПК України, відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення, є однією із засад (принципів) господарського судочинства.
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Отже посилання відповідачем у запереченні на те, що витрати позивача на правничу допомогу не відповідають критерію розумності, оскільки не мають характеру необхідних, без понесення яких у позивача буде відсутня можливість захистити свої права та законні інтереси, є безпідставними, нівелюють саму суть права будь-якої сторони захистити свої права в суді. 
Доводи відповідача про те, що тим самим представником (адвокатом) на постійній основі здійснюється представництво позивача в Господарському суді Запорізької області, в тому числі, і у справах з подібними вимогами, в контексті підстав для зменшення витрат на професійну правничу допомогу у даній справі № 908/375/26 є необґрунтованими, оскільки при визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд оцінює реальність та необхідність таких витрат з урахуванням розумності їхнього розміру у кожній конкретній справі. 
Зазначення відповідачем, що розмір заявлених до стягнення витрат на правничу допомогу є штучно збільшеним, неспівмірним зі складністю справи, обсягом наданих послуг та витраченим часом, зводяться до його власної суб`єктивної оцінки витрачених представником позивача зусиль на підготовку і складення представником позивача документів. Погоджений сторонами гонорар за правничу допомогу є фіксованим без прив`язки його обчислення до витраченого адвокатом часу на надання правничої допомоги.
Крім того, суд відхиляє доводи відповідача про відсутність доказів сплати адвокатом податків, оскільки питання оподаткування не входить до предмета доказування у спорі про розподіл між сторонами витрат на правничу допомогу між сторонами.
Також не приймаються судом до уваги посилання відповідача на те, що АТ «НАЕК «Енергоатом» належить до державного сектору економіки, діяльність якого спрямована на виробництво електроенергії та її реалізації, на обстріли енергетичної інфраструктури, що призвели до масштабного дефіциту потужності енергосистеми України та аварійних відключень світла по всій країні, оскільки зазначені обставини не є свідченням неспівмірності заявлених іншою стороною судових витрат та підставою для їх зменшення судом.
Враховуючи вищенаведені висновки суду, суд вважає необґрунтованими доводи відповідача, наведені ним у запереченні на заяву позивача про розподіл судових витрат щодо неспівмірності розміру витрат на професійну правничу допомогу та їх зменшення.
Дослідивши представлені позивачем письмові докази (документи) на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, суд дійшов до висновку, що розмір витрат на професійну правничу допомогу в сумі 9000,00 грн є доведеним, підтверджений належними доказами, не виходить за розумні межі визначення розміру гонорару з урахуванням таких критеріїв як: справедливість, добросовісність; принципів співмірності та розумності судових витрат, є співмірним зі складністю справи № 908/375/26 та обсягом наданих послуг.
Отже надані позивачем докази в їх сукупності підтверджують наявність підстав для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу за рахунок відповідача, оскільки цей розмір судових витрат відповідно до статті 74 ГПК України доведений та документально обґрунтований.
За змістом ч. 4 ст. 129 ГПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
На підставі викладеного, а також враховуючи, що суд дійшов до висновку про часткове задоволення позову у даній справі, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу пропорційно розміру обґрунтовано заявлених позовних вимог (без урахування зменшення судом розмірі пені), а саме - у розмірі 8998,18 грн.
Керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 236-238, 240, 241, 247, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд 

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.
Стягнути з Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», код ЄДРПОУ 24584661 (01032, м. Київ, вул. Назарівська, буд. 3) в особі філії «Відокремлений підрозділ «Запорізька атомна електрична станція» Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (71503, Запорізька область, м. Енергодар, вул. Промислова, буд. 133, код ЄДРПОУ ВП 19355964) на користь Акціонерного товариства «Харківський науково-дослідний та проектно-конструкторський інститут «Енергопроект», код ЄДРПОУ 14078902 (61005, м.Харків, проспект Героїв Харкова, буд. 10/12) суму 21 768 грн 16 коп. – 3% річних, суму 61 678 грн 91 коп. інфляційних втрат та суму 48 142 грн 29 коп. пені.
У задоволенні іншої частини позову – відмовити. 
Стягнути з Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», код ЄДРПОУ 24584661 (01032, м. Київ, вул. Назарівська, буд. 3) в особі філії «Відокремлений підрозділ «Запорізька атомна електрична станція» Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (71503, Запорізька область, м. Енергодар, вул. Промислова, буд. 133, код ЄДРПОУ ВП 19355964) на користь Акціонерного товариства «Харківський науково-дослідний та проектно-конструкторський інститут «Енергопроект», код ЄДРПОУ 14078902 (61005, м.Харків, проспект Героїв Харкова, буд. 10/12) суму 3 889 грн 90 коп. витрат зі сплати судового збору та суму 8 998 грн 18 коп. витрат на професійну правничу допомогу. 
Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Рішення складено та підписано 15.05.2026.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Рішення суду може бути оскаржено впродовж двадцяти днів з дня складення повного судового рішення у порядку, встановленому ст. 257 Господарського процесуального кодексу України. 

Суддя О.С. Боєва