ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.05.2026 року м.Дніпро Справа № 908/1559/25
Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Мороза В.Ф. - доповідач,
суддів: Іванова О.Г., Чередка А.Є.
секретар судового засідання Жолудєв А.В.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ОРТУС ЛТД" на рішення Господарського суду Запорізької області від 13.08.2025 (суддя Давиденко І.В.)
у справі № 908/1559/25
за позовом Запорізької міської ради 
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "ОРТУС ЛТД" 
про стягнення суми
ВСТАНОВИВ:
Запорізька міська рада звернулась до Господарського суду Запорізької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ОРТУС ЛТД" про стягнення доходу, отриманого від безпідставно набутого майна за період з 01.02.2023 до 31.07.2024 в розмірі 1939279,88 грн.
Рішенням Господарського суду Запорізької області від 13.08.2025 позов задоволено повністю. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "ОРТУС ЛТД" на користь Запорізької міської ради дохід, отриманий від безпідставно набутого майна за період з 01.02.2023 до 31.07.2024 в розмірі 1 939 279 грн 88 коп (один мільйон дев`ятсот тридцять дев`ять тисяч двісті сімдесят дев`ять грн 88 коп.). Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "ОРТУС ЛТД" на користь Запорізької міської ради витрати по сплаті судового збору в розмірі 23 271 грн 36 коп. (двадцять три тисячі двісті сімдесят одна грн 36 коп.).
Не погодившись з вказаним рішенням Товариством з обмеженою відповідальністю "ОРТУС ЛТД" подано апеляційну скаргу, згідно якої апелянт просить скасувати рішення Господарського суду Запорізької області від 13.08.2025 у справі № 908/1559/25 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог Запорізької міської ради.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт вказує на те, що рішення суду першої інстанції прийнято за неповного з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду фактичним обставин справи, при неправильному застосуванні норм матеріального права та з порушенням норм матеріального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що:
- під час дослідження електронних доказів має відбуватись належна ідентифікація таких доказів. Електронні докази повинні оцінюватися так само, як і інші види доказів, зокрема, щодо їх прийнятності, автентичності, точності та цілісності. Витяг про нормативно-грошову оцінку є саме електронним документом, вимоги до дійсності якого прямо встановлені у законодавстві - це підтвердження дійсності такого витягу шляхом нанесення відповідного QR-коду. Якщо QR-код не читається, то взагалі неможливо перевірити дійсність, цілісність інформації, яка зазначена у такому документі такий документ не захищений від зміни інформації, яка в ньому міститься тощо. Тому перевірку такого електронного доказу можливо здійснити лише за умови надання стороною оригіналу, відповідно який можливо перевірити на наявність певних метаданих. Наслідок неподання оригіналу електронного доказу є імперативним, а отже, для підтвердження відповідності копії оригіналу документа сторона спору зобов`язана надати суду для огляду оригінал електронного доказу або зазначити про наявність в іншої особи оригіналу такого доказу. Проте, в порушення приписів процесуального законодавства, Суд першої інстанції не витребував у Позивача оригіналу електронного доказу, у зв`язку з чим передчасним є взяття судом до уваги поданого доказу в його паперовій копії та висновок суду про доведеність позивачем обставин (факту) щодо нормативно грошової оцінки спірної земельної ділянки;
- з зібраних доказів не вдається за можливе беззаперечно встановити нормативно-грошову оцінку спірної земельної ділянки, що повністю суперечить висновкам Суду першої інстанції в оскаржуваному Рішенні. Судом першої інстанції були порушені ст. 2, 7, 73, 74, 80, 86, 236-238 ГПК України, а саме ним зроблено помилковий висновок на підставі лише усних доводів Позивача (які не підкріплені жодним належним та допустимим доказом) щодо розміру НГО, на якому базується розрахунок Позивача. В обґрунтування свої позиції ЗМР надає лише паперову копію електронного Витягу НГО, оригінал якого так і не наданий під час судового розгляду справи. Але такий документ не може слугувати належним та допустимим доказом (аргументація викладена в пункті 1 цієї апеляційної скарги). З урахуванням вказаних обставин, можна зробити висновок, що матеріали справи не містять вичерпних доказів щодо розміру НГО спірної земельної ділянки;
- суд першої інстанції прийняв заяви по суті та інші процесуальні заяви Позивача з пропуском процесуальних строків та без будь-якого обґрунтування поважності такого пропуску, що є порушенням ст. 118, 119, 166 ГПК України;
- суд першої інстанції безпідставно відмовив Апелянту у задоволенні клопотання про призначення судової експертизи з питань землеустрою та дійшов передчасного висновку про відсутність підстав для її призначення, що є порушенням ст. ст. 73-80, 98 ГПК України.
Процесуальний хід розгляду справи відображений у відповідних ухвалах Центрального апеляційного господарського суду. 
Хронологія надходження інших процесуальних документів до суду.
28.11.2025 до Центрального апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.
В судовому засіданні 13.05.2026 брали участь представники сторін.
Представник відповідача (апелянта) підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити: рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове - про відмову в задоволенні позовних вимог. 
Представник позивача заперечив проти задоволення апеляційної скарги, в тому числі з підстав, викладених у відзиві, наполягав на необхідності залишення оскаржуваного рішення без змін.
Апеляційний господарський суд, заслухавши пояснення присутніх представників сторін, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши повноту та об`єктивність встановлених обставин та висновки місцевого господарського суду, перевіривши правильність застосування норм матеріального та процесуального права, вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з наступних підстав. 
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта нерухомого майна від 02.12.2024 № 406198777, Товариству з обмеженою відповідальністю «ОРТУС ЛТД», належить на праві власності з 27.09.2018 року нерухоме майно, а саме: видавництво літ. А-3, склад літ. Б-2, гараж літ. Г, склад ПММ літ. Е, зарядне навантажувачів літ. К, на земельній ділянці з кадастровим номером 2310100000:01:006:0175 розташованої по вул. Українській, 52 в м. Запоріжжі.
Відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 31.01.2023 № НВ-5600066112023, згідно якого державна реєстрація земельної ділянки з кадастровим номером 2310100000:01:006:0175 площею 1,9596 га по вул. Українська, 52 у м. Запоріжжі проведена 31.01.2023 на підставі технічної документації із землеустрою щодо об`єднання (поділу) земельної ділянки від 21.12.2022 ФОП Штанько В.В; категорія земель: землі промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення; цільове призначення земельної ділянки: 11.04 Для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості. 
Спірна земельна ділянка з кадастровим номером 2310100000:01:006:0175 площею 1,9596 га по вул. Українська, 52 у м. Запоріжжі є сформованою з 31.01.2023. 
Власником земельної ділянки загальною площею 1,9596 га з кадастровий номер: 2310100000:01:006:0175, за адресою: м. Запоріжжя, вул. Українська, буд. 52 є Територіальна громада м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради.
Рішенням позачергової сесії восьмого скликання Запорізької міської ради від 05.10.2023 №50 (далі - Рішення) «Про затвердження технічної документації щодо об`єднання (поділу) земельної ділянки по вул. Українській, 52 та передачу в оренду ТОВ «ОРТУС ЛТД», ТОВ «ОКТАН-ЄС» та гр. ОСОБА_1 земельних ділянок шляхом поділу для розташування майданчика газетного виробництва» встановлено та затверджено зовнішні межі та розміри земельних ділянок загальною площею 2,3800 го по вул. Український, 52 для розташування майданчика газетного виробництва, які утворилися в результаті поділу, згідно з планами, що додаються до землевпорядної документації, таким чином, зокрема: - земельна ділянка (кадастровий номер 2310100000:01:006:0175) площею 1,9596 га.
У пункті 3 Рішення визначено передати в оренду на 10 років ТОВ «ОРТУС ЛТД» (ЄДРПОУ 35037500) земельну ділянку з кадастровим номером 2310100000:01:006:0175 площею 1,9596 га. 
Пунктом 5.1 Рішення зобов`язано ТОВ «ОРТУС ЛТД» укласти з Запорізькою міською радою договір оренди землі та здійснити державну реєстрацію права користування в установленому законодавством порядку.
Згідно Витягу від 30.11.2023 № НВ-2300107442023 із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок з кадастровим номером 2310100000:01:006:0175, за адресою: м. Запоріжжя, вул. Українська, буд. 52, нормативна грошова оцінка даної земельної ділянки становить: 42 257 010,36 грн.
Відповідно до листа Головного управління ДПС у Запорізькій області від 21.08.2024 вих. № 97835/5/08-01-04-07 Товариство з обмеженою відповідальністю «ОРТУС ЛТД» не надавало податкової звітності з плати за землю (земельний податок та/або орендна плата за земельні ділянки державної або комунальної власності) та відповідно не сплачувало податкові зобов`язання в належному обсязі.
Позивач посилався на те, що Товариство з обмеженою відповідальністю «ОРТУС ЛТД» в належному обсязі не сплачувало та не звітувало по платі за землю за користування земельною ділянкою за адресою: м. Запоріжжя, вул.Українська, буд. 52.
Запорізькою міською радою складено розрахунок, щодо розміру недоотриманих доходів за фактичне користування ТОВ «ОРТУС ЛТД» земельною ділянкою за кадастровим номером 2310100000:01:006:0175, за адресою: м. Запоріжжя вул. Українська, буд. 52, без оформлення правовстановлюючого документу, що посвідчує право оренди (користування) за період з 01.02.2023 до 31.07.2024.
За зазначеним розрахунком розмір недоотриманих доходів склав:
за 2023 рік з 01.02.2023 по - 31.12.2023 - 1 162 067,78 грн;
за 2024 рік з 01.01.2024 по 31.07.2024 - 777 212,10 грн.
Таким чином, позивач заявляє про загальний розмір недоотриманих доходів в розмірі 1939279,88 грн.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню повністю
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, оскаржуваному судовому рішенню та доводам апеляційної скарги, апеляційний суд зазначає наступне. 
До Господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява (вх. №1699/08-07/25 від 26.05.2025) Запорізької міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю "ОРТУС ЛТД" про стягнення доходу, отриманого від безпідставно набутого майна за період з 01.02.2023 до 31.07.2024 в розмірі 1 939 279,88 грн.
Позов заявлено на підставі ст.ст. 1212, 1214 Цивільного кодексу України, ст.ст. 18, 20, 23 Закону України «Про оцінку землі», ст. 21 Закону України «Про оренду землі», ст. 10, 26, 59, 60 Закону України «Про місцева самоврядування» і обґрунтовано тим, що відповідач, без належних на те правових підстав, користувався земельною ділянкою, на якій розташований об`єкт нерухомого майна та безпідставно зберіг кошти орендної плати за фактичне користування земельною ділянкою. 
Позивач посилався на те, що відповідачем не було оформлено право користування земельною ділянкою в наведений період, зокрема, укладення відповідного Договору оренди та державної реєстрації права оренди. Таким чином, відповідач користувався земельною ділянкою у заявлений до стягнення період без достатніх правових підстав.
Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки.
Невиконання відповідачем своїх зобов`язань щодо плати за фактичне користування земельною ділянкою стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом про стягнення 1 939 279,88 грн доходу, отриманого від безпідставно набутого майна за період з 01.02.2023 по 31.07.2024.
Предметом позову у цій справі є стягнення безпідставно збережених грошових коштів у розмірі орендної плати за користування земельною ділянкою без оформлення правовстановлюючих документів на неї, на підставі статей 1212-1214 Цивільного кодексу України. 
Так, правовідносини сторін за договором оренди землі регулюються спеціальним Законом України "Про оренду землі", Земельним кодексом України, Податковим кодексом України та загальними нормами Цивільного та Господарського кодексів України.
Відповідно до ст. 83 Земельного кодексу України землі, які належать на праві власності територіальним громадам, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування; землі та земельні ділянки за межами населених пунктів, що передані або перейшли у комунальну власність із земель державної власності відповідно до Закону. 
Статтею 206 Земельного кодексу України та ст. 270 Податкового кодексу України визначено, що використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється у вигляді земельного податку або орендної плати.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 270 Податкового кодексу України (розділ "Податок на майно") об`єктами оподаткування платою за землю є об`єкти оподаткування орендною платою - земельні ділянки державної та комунальної власності, надані в користування на умовах оренди.
Відповідно до частини 2 статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. При цьому згідно з пунктом "д" частини першої статті 156 Земельного кодексу України власникам землі відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.
Згідно із статтею 1166 Цивільного кодексу України шкода, завдана майну юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Підставою для відшкодування є наявність таких елементів складу цивільного правопорушення, як: шкода; протиправна поведінка її заподіювача; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від обов`язку її відшкодовувати, якщо доведе, що шкоди заподіяно не з її вини.
Предметом регулювання глави 83 Цивільного кодексу України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Відповідно до частин першої та другої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
За змістом приписів глав 82 і 83 Цивільного кодексу України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.
Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. 
Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.
Наведена правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц, від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17. 
З урахуванням положень статей 120, 125 Земельного кодексу України та статті 1212 Цивільного кодексу України до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав сплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.09.2020 у справі № 922/4073/19.
За правовою позицією Верховного Суду для вирішення спору щодо стягнення з власника об`єкта нерухомого майна безпідставно збережених коштів на підставі положень статей 1212-1214 Цивільного кодексу України за фактичне користування без належних на те правових підстав земельною ділянкою комунальної власності, на якій цей об`єкт розташовано необхідно, насамперед, з`ясувати: 1) фактичного користувача земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цих ділянок зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування ділянками у відповідний період, або наявність правової підстави для використання земельної ділянки у такого фактичного користувача; 2) площу земельної ділянки; 3) суму, яку мав би отримати власник земельної ділянки за звичайних умов, яка безпосередньо залежить від вартості цієї ділянки (її нормативно-грошової оцінки); 4) період користування земельною ділянкою комунальної власності без належної правової підстави (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.08.2022 у справі № 922/2060/20, постанови Верховного Суду від 10.02.2020 у справі №922/981/18, від 09.02.2021 у справі № 922/3617/19, від 16.08.2022 у справі № 922/2095/21).
Таким чином, встановлення саме вказаних вище обставин входить до предмета доказування у межах вирішення спору у цій справі. 
Частина перша статті 93 Земельного кодексу України визначає, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.
Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату (пункт "в" частини першої статті 96 Земельного кодексу України).
Згідно зі статтею 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.
Правовий механізм переходу прав на землю, пов`язаний із переходом права на будинок, будівлю або споруду, визначено у статті 120 Земельного кодексу України та статті 377 Цивільного кодексу України.
Відповідно до статті 377 Цивільного кодексу України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків).
За приписами частин 1, 2 статті 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.
Отже, за змістом вказаних положень виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені та яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права.
З доказів, наявних в матеріалах справи вбачається, що відповідач є власником нерухомого майна, а саме: видавництво літ. А-3, склад літ. Б-2, гараж літ. Г, склад ПММ літ. Е, зарядне навантажувачів літ. К, на земельній ділянці з кадастровим номером 2310100000:01:006:0175 розташованої по вул. Українській, 52 в м. Запоріжжі.
Проте суду не надано доказів укладення відповідачем договору оренди землі.
Таким чином, судом встановлено та не спростовано сторонами, що Договір оренди землі між сторонами у період з 01.02.2023 по 31.07.2024 не укладався.
Відповідно до частини першої ст.79 Земельного кодексу України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.
Згідно із частинами 1 - 4, 9 ст. 79-1 Земельного кодексу України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв). Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій, сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.
Законом України "Про Державний земельний кадастр" визначено правові, економічні та організаційні основи діяльності у сфері Державного земельного кадастру.
За змістом ст. 1 Закону України "Про Державний земельний кадастр" Державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами.
Внесення відомостей до Державного земельного кадастру і надання таких відомостей здійснюються державними кадастровими реєстраторами центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин (ч. 1 ст. 9 зазначеного Закону).
Отже, земельна ділянка є сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера та реєстрації її у Державному земельному кадастрі (аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 916/2948/17, від 09.04.2019 у справі № 922/652/18, від 07.07.2020 у справі № 922/3208/19, від 04.03.2021 у справі №922/3463/19, від 16.06.2021 у справі № 922/1646/20).
Про необхідність застосування статті 79-1 Земельного кодексу України та положень Закону України "Про Державний земельний кадастр" при розгляді позову про стягнення безпідставно збережених коштів у виді недоотриманої орендної плати неодноразово зазначалося Верховним Судом, зокрема, у постановах від 29.01.2019 у справах № 922/3780/17 та № 922/536/18, від 11.02.2019 у справі № 922/391/18, від 12.04.2019 у справі № 922/981/18, у яких міститься висновок про те, що для вирішення спору щодо фактичного користування земельною ділянкою без укладення правовстановлюючих документів та без державної реєстрації прав на неї встановленню підлягають обставини, зокрема, чи є земельна ділянка, за фактичне користування якою позивач просить стягнути безпідставно збережені кошти, сформованим об`єктом цивільних прав протягом усього періоду, зазначеного у позові. У випадку відсутності сформованості спірної земельної ділянки, як об`єкту цивільних прав вказане свідчить про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог. 
Спірна земельна ділянка є сформована та зареєстрована в Державному земельному кадастрі з кадастровим номером 2310100000:01:006:0175 площею 1,9596 га по вул. Українська, 52 у м. Запоріжжі є сформованою з 31.01.2023. 
Власником земельної ділянки з кадастровим номером 2310100000:01:006:0175 є територіальна громада м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради. 
В порушення ст. 125 ЗК України, ТОВ «ОРТУС ЛТД» користувалось спірною земельною ділянкою без документів, що посвідчують право власності чи право користування земельною ділянкою в період з 01.02.2023 по 31.07.2024.
Звідси є підставною для стягнення сума неодержаного позивачем доходу за період з 01.02.2023 по 31.07.2024 по земельній ділянці з кадастровим номером 2310100000:01:006:0175.
Відповідно до пунктів 289.1, 289.2 статті 289 Податкового кодексу України для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, за індексом споживчих цін за попередній рік щороку розраховує величину коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земель, на який індексується нормативна грошова оцінка сільськогосподарських угідь, земель населених пунктів та інших земель несільськогосподарського призначення за станом на 1 січня поточного року, що визначається за певною формулою.
Отже, нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки - підставою для перегляду розміру орендної плати, який у будь-якому разі не може бути меншим, ніж установлено положеннями підпункту 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 ПК України. 
Відповідно до ч. 5 ст. 5 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1378-IV «Про оцінку земель» (далі - Закон № 1378-IV) нормативна грошова оцінка земельних ділянок використовується для визначення розміру земельного податку, державного мита при міні, спадкуванні (крім випадків спадкування спадкоємцями першої та другої черги за законом (як випадків спадкування ними за законом, так і випадків спадкування ними за заповітом) і за правом представлення, а також випадків спадкування власності, вартість якої оподатковується за нульовою ставкою) та даруванні земельних ділянок згідно із законом, орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, плати за суборенду (у разі передачі в суборенду земельних ділянок державної власності, які орендуються акціонерним товариством, товариством з обмеженою відповідальністю, 100 відсотків акцій (часток) у статутному капіталі якого належать державі, що утворилося шляхом перетворення державного підприємства, у постійному користуванні якого перебували такі земельні ділянки), втрат лісогосподарського виробництва, а також при розробці показників та механізмів економічного стимулювання раціонального використання та охорони земель.
При цьому ст. 12 Закону № 1378-IV регламентовано, що нормативно-правові акти з проведення оцінки земель затверджуються Кабінетом Міністрів України.
Для визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності нормативна грошова оцінка земель проводиться обов`язково (ст. 13 цього Закону).
Нормативно-грошова оцінка земельних ділянок у межах населених пунктів проводиться не рідше ніж один раз на 5-7 років (ст. 18 Закону № 1378-IV).
Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 20 зазначеного Закону за результатами бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель та нормативної грошової оцінки земельних ділянок складається технічна документація, а за результатами проведення експертної грошової оцінки земельних ділянок складається звіт. Дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель. 
Відповідно до ч. 5 ст. 20 Закону № 1378-IV технічна документація з бонітування ґрунтів та нормативної грошової оцінки земельних ділянок, звіти про експертну грошову оцінку земельних ділянок державної та комунальної власності, звіти про експертну грошову оцінку земельних ділянок, що проводиться для цілей оподаткування, нарахування та сплати інших обов`язкових платежів, що справляються відповідно до законодавства, є публічною інформацією.
Статтею 23 Закону № 1378-IV встановлено, що технічна документація з бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель та нормативної грошової оцінки земельних ділянок у межах населених пунктів затверджується відповідною сільською, селищною, міською радою. Протягом місяця з дня надходження технічної документації з бонітування ґрунтів, нормативної грошової оцінки відповідна сільська, селищна, міська рада розглядає та приймає рішення про затвердження або відмову в затвердженні такої технічної документації (крім випадків, визначених частиною третьою цієї статті). 
А згідно з положеннями ч. 3 ст. 23 цього Закону витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається органами, що здійснюють ведення Державного земельного кадастру.
Тобто результатом нормативної грошової оцінки конкретної земельної ділянки є технічна документація на неї, а надання витягу з технічної документації є послугою компетентного органу (Держгеокадастру та його територіальних органів), який веде відповідний облік згідно з Порядком ведення Державного земельного кадастру, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року №1051 (далі - Порядок №1051). 
Центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра економіки, довкілля та сільського господарства і який реалізує державну політику у сфері національної інфраструктури геопросторових даних, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, є Держгеокадастр (постанова Кабінету міністрів України від 14 січня 2015 року №15 «Про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру»). 
Згідно з підпунктом 4 пункту 4 зазначеної постанови Кабінету Міністрів України Держгеокадастр відповідно до покладених на нього завдань розробляє нормативно-технічні документи, державні стандарти, норми і правила у сфері земельних відносин в установленому законодавством порядку; стандарти і технічні регламенти у сфері Державного земельного кадастру відповідно до закону, а також порядки створення та актуалізації картографічних матеріалів, кадастрових класифікаторів, довідників та баз даних; нормативно-технічну документацію з питань геодезії, картографії, геоінформаційних систем.
Так, витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки - це роздруковані за допомогою програмного забезпечення актуальні дані про земельну ділянку, які є у Державному земельному кадастрі та технічній документації з нормативної грошової оцінки земель станом на певну дату. 
Звідси технічна документація на конкретну земельну ділянку, яка виготовляється на замовлення землекористувача (власника), відповідно до статті 20 Закону України "Про оцінку земель", є джерелом інформації про нормативну грошову оцінку певної земельної ділянки.
При цьому власник (землекористувач) може використати технічну документацію на обґрунтування нормативної грошової оцінки, надавши суду її оригінал або належно засвідчену копію. 
Отже, технічна документація, виготовлена на конкретну земельну ділянку уповноваженим органом, може бути належним доказом на обґрунтування нормативної грошової оцінки земельної ділянки, яка набула статусу об`єкта цивільних прав.
Водночас у пункті 162 Порядку №1051 визначено відомості, які можуть бути надані державними кадастровими реєстраторами у формі: 1) витягу з Державного земельного кадастру про об`єкт Державного земельного кадастру; 2) довідки, що містить узагальнену інформацію про землі (території), за формою згідно з додатком 41; 3) викопіювання з картографічної основи Державного земельного кадастру, кадастрової карти (плану); 4) копій документів, що створюються під час ведення Державного земельного кадастру. Витяги, довідки, викопіювання та копії документів, що створюються під час ведення Державного земельного кадастру, в паперовій та електронній формі відповідно до Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" мають однакову юридичну силу.
В свою чергу, згідно з додатком 41 передбачена форма довідки з Державного земельного кадастру, яка ідентифікує земельну ділянку за її кадастровим номером, місцем знаходження, площею, а також поряд з іншими даними містить відомості про економічну та нормативну грошову оцінку земель.
Відповідно до пункту 179 Порядку №1051 довідки з Державного земельного кадастру, що містять узагальнену інформацію про землі (території), надаються органам державної влади, органам місцевого самоврядування для здійснення своїх повноважень, визначених законом, особам, які в установленому законом порядку включені до Державного реєстру сертифікованих інженерів-землевпорядників, Державного реєстру сертифікованих інженерів-геодезистів та Державного реєстру оцінювачів з експертної грошової оцінки земельних ділянок.
Згідно з пунктом 286.2 статті 286 та підпунктом 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 Податкового кодексу України для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельної ділянки; платники плати за землю (крім фізичних осіб) самостійно обчислюють суму податку щороку; при поданні першої декларації (фактичного початку діяльності як платника плати за землю) разом з нею подається довідка (витяг) про розмір нормативної грошової оцінки земельної ділянки, а надалі така довідка подається у разі затвердження нової нормативної грошової оцінки землі.
Зважаючи на викладене, як положення Податкового кодексу України, так і законодавство про оцінку земель визнають належними доказами на обґрунтування оцінки землі довідку, витяг із Державного земельного кадастру щодо земельної ділянки, яка є об`єктом плати за землю, та технічну документацію на земельну ділянку, виготовлену компетентним органом.
З огляду на те, що земельне законодавство і Податковий кодекс України не обмежують можливості подання доказів щодо нормативної грошової оцінки земельної ділянки державної (комунальної) власності для цілей сплати орендної плати виключно витягом із Державного земельного кадастру, належними доказами на обґрунтування нормативної грошової оцінки земельної ділянки можуть бути: технічна документація на спірну земельну ділянку, виготовлена компетентним органом для оформлення договору оренди, довідка із Державного земельного кадастру, витяг із Державного земельного кадастру, а також висновок судової експертизи про встановлення нормативної грошової оцінки спірної земельної ділянки, наданий відповідно до статей 98-103 ГПК України, які містять інформацію щодо предмета спору в цій справі.
Аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 у справі № 905/1680/20; постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 05.08.2022 у справі № 922/2060/20; постанові Верховного Суду від 01.03.2023 справі №751/1543/19. 
Так, рішенням Запорізької міської ради № 26 від 28.11.2018 було встановлено розмір орендної плати за землю. Зазначеним рішенням було встановлено розміри орендної плати за використання земельних ділянок, які перебувають у державній або комунальній власності (у відсотках від їх нормативної грошової оцінки).
Відповідно до додатку до вказаного рішення річний розмір орендної плати за земельні ділянки, надані для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробки, машинобудівної та іншої промисловості становить 3 відсотки від їх нормативної грошової оцінки. 
З наведеного слідує, що Запорізька міська рада в межах наділених повноважень, у відповідності до законодавства України, затвердила та встановила податок та збори на користування землями міста Запоріжжя.
Запорізька міська рада, формуючи розрахунок, встановила та розрахувала відсоток нормативної грошової оцінки землі, та розрахувала у відповідності до вищевказаних рішень суму завданих збитків, які Запорізька міська рада понесла від безпідставно набутого майна ТОВ «ОРТУС ЛТД».
Як вже було зазначено вище, згідно Витягу із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 30.11.2023 нормативна грошова оцінка земельної ділянки 2310100000:01:006:0175, за користування якою зроблено розрахунок, складає 42257010,36 грн. 
Щодо заперечень відповідача проти розрахунку заявленого розміру безпідставно збережених коштів орендної плати та нормативно-грошової оцінки земельної ділянки, то такі є необґрунтованими з огляду на наступне. 
30.06.2015 Запорізькою міською радою прийнято рішення № 7 "Про затвердження нормативної грошової оцінки земель міста Запоріжжя", згідно з яким вирішено, зокрема, впровадити оподаткування земель міста на підставі нової нормативної грошової оцінки з 01.01.2016. 
Рішення № 7 оприлюднене 14.07.2015 року в газеті "Запорізька Січ" та набрало чинності з 01 січня 2016 року та на сьогодні є чинним та загальновідомим.
10.11.2021 набула чинності постанова Кабінету Міністрів України від 03.11.2021 № 1147 "Про затвердження Методики нормативної грошової оцінки земельних ділянок", якою затверджено Методику нормативної грошової оцінки земельних ділянок (далі - Методика). Пунктом 4 постанови встановлено, що затверджена з урахуванням вимог пункту 271.2 статті 271 Податкового кодексу України до набрання чинності Методикою, затвердженою згідно з пунктом 1 цієї постанови, технічна документація з нормативної грошової оцінки земельних ділянок, технічна документація із загальнонаціональної (всеукраїнської) нормативної грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення (на відповідній території) є чинною до початку застосування рішення відповідного органу місцевого самоврядування про затвердження нової технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок.
При формуванні витягів з технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок розрахунок нормативної грошової оцінки земельних ділянок м. Запоріжжя здійснюється за допомогою ліцензійного програмного продукту «Геодезична Інформаційна Система 6» (ГІС-6) в автоматичному режимі, розробленого на підставі даних Технічної документації з нормативної грошової оцінки земель м. Запоріжжя, яка затверджена рішенням Запорізької міської ради від 30.06.2015 за № 7.
Програма Геодезична інформаційна система 6 є ліцензійним програмним продуктом і рекомендована для використання Державним комітетом України із земельних ресурсів.
Витяги про нормативну грошову оцінку земельної ділянки формуються за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру на підставі актуальних відомостей про земельні ділянки, внесених до Державного земельного кадастру, а формування витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки здійснюється автоматично в режимі «реального часу», тобто на час звернення заявників, у зв`язку з чим програмним забезпеченням і чинним законодавством не передбачено формування вказаних витягів на певну дату, яка вже минула.
Зазначений правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду від 29.05.2020 у справі № 922/2843/19, від 02.06.2020 у справі № 922/2845/19, від 07.07.2020 у справі №922/3208/19, від 07.09.2020 у справі № 922/3671/19, від 28.09.2020 у справі № 922/4073/19, від 02.06.2021 у справі № 904/2269/19, від 09.12.2021 у справі № 922/4264/20. 
Слід також зауважити, що Витяг з нормативної грошової оцінки земельної ділянки може бути доказом проведення такої оцінки та визначати дані про таку оцінку як на момент його видачі, так за попередній період за умови, що нормативно-грошова оцінка земельної ділянки була сталою та не зазнала змін у цей період, що відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у п. 7.19 постанови від 09.11.2021 у справа № 905/1680/20, а до цього Верховного Суду у постанові від 28.02.2020 у справі № 913/169/18.
Можливість використання витягу із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки для розрахунку безпідставно збережених коштів за попередні роки підтверджена у справі № 913/169/18, де для стягнення безпідставно збережених коштів за період з 08.06.2016 по 31.03.2018 у вигляді несплаченої орендної плати за користування земельною ділянкою, на якій знаходиться набуте відповідачем у власність нерухоме майно, було використано витяги із технічної документації про нормативну грошову оцінку від 15.02.2018 № 382/0/195-18 і від 12.03.2018 № 458/0/195-18, надані Головним управлінням Держгеокадастру у Луганській області. Постановою палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.02.2020 суд касаційної інстанції засвідчив можливість здійснення розрахунку розміру безпідставно збережених коштів на підставі витягів, виданих після спірного періоду, за умови незмінності НГО та проведення відповідної індексації у спірному періоді. 
Судом встановлено, що алгоритм розрахунку розміру заборгованості зі сплати орендної плати та розміру безпідставно збережених коштів в даній справі та наведеній вище є однаковим. 
Поряд з вказаним, Велика Палата Верховного Суду України у справі № 823/902/17 вказала, що у правовідносинах, пов`язаних з оцінкою земель та земельних ділянок, Держгеокадастр і його територіальні органи здійснюють публічно-владні управлінські функції. Тому перевірка законності їх дій (бездіяльності), рішень, зокрема під час формування даних про НГО окремої земельної ділянки, оформлення таких даних у вигляді витягу з технічної документації з НГО земель має здійснюватися адміністративним судом. 
Відповідачем не надано власного контррозрахунку розміру орендної плати та доказів скасування чи оскарження рішення щодо визначення нормативно-грошової оцінки земельної ділянки з кадастровим номером 2310100000:01:006:0175.
Натомість в своїй апеляційній скарзі він зазначає, що у судовому засіданні 15.07.2025 представником Відповідача (апелянта) було заявлено усне клопотання про витребування оригіналу електронного доказу - витягу з НГО спірної земельної ділянки з підстав наявності сумнівів у відповідності поданої копії оригіналу. Також відповідач вказував, що за QR-кодом, зазначеним на витязі неможливо відкрити дані та перейти на сайт Держгеокадастру. На його думку, такі обставини вказують на те, що такий Витяг не містить ознак допустимості та достовірності відповідно до вимог ст. 77, 78 ГПК України.
Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 15.07.2025 по справі №908/1559/25 було відмовлено у задоволенні клопотання Відповідача (апелянта) у т.ч. про витребування оригіналу витягу з нормативної грошової оцінки земельної ділянки.
В свою чергу, Державне підприємство «Центр державного земельного кадастру» державної служби України з питань геодезії, картографії стосовно надання роз`яснень про причини відсутності інформації про витяг із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельної ділянки при переході по QR-коду повідомило наступне. 
Відповідно до вимог технічної документації, термін зберігання сформованих документів, які надходять до системи електронних сервісах Держгеокадастру, у тому числі Витягів з технічної документації з нормативної грошової оцінки земельної ділянки, становить 30 календарних днів з дня надходження інформації про завершення опрацювання заяви, поданої користувачем Е-сервісів. Отже, документ, у якого закінчився визначений термін зберігання на Е-Сервісах, не може бути знайдений по QR-коду.
Вказане роз`яснення розміщено на офіційному веб-порталі Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру за посиланням: https://land.gov.ua/faq/#hfaq-post-194345 та є публічно доступним.
Водночас витяг із нормативної грошової оцінки земельної ділянки з кадастровим номером 2310100000:01:006:0175 № НВ-2300107442023 датований 30.11.2023, тобто, дата його формування відбулася за два роки до подачі даного позову у справі № 908/1559/25, а тому, зчитування QR-коду до вказаного витягу після спливу місячного терміну є неможливим, з огляду на вищевказані обставини.
Колегія суддів зауважує, що формування витягів з технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок здійснюється відповідно даних, які зазначені у технічній документації з нормативної грошової оцінки земель, яка була затверджена рішенням відповідного органу місцевого самоврядування до набрання чинності Методики нормативної грошової оцінки земельних ділянок. 
Враховуючи наведене, Витяг із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок від 30.11.2023 №НВ-2300107442023, сформований відповідно до даних вищевказаної технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Запоріжжя з урахуванням положень Методики, що не спростовано скаржником.
При цьому Витяг із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки є документом, сформованим на підставі даних Державного земельного кадастру України, станом на дату його формування, відтак носить інформаційний характер.
Судом першої інстанції в ухвалі від 15.07.2025 було роз`яснено Відповідачу, що він має право за власним запитом отримати інформацію з Держгеокадастру, в тому числі і витяг про нормативно-грошову оцінку земельної ділянки, скориставшись загальнодоступними електронними сервісами у визначеному законом порядку, проте відповідач ним не скористався.
Разом з тим, Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 у справі № 905/1680/20: «…результатом нормативної грошової оцінки конкретної земельної ділянки є технічна документація на неї, а надання витягу з технічної документації є послугою компетентного органу (Держгеокадастру та його територіальних органів), за отриманням якої ТОВ «ОРТУС ЛТД» до вказаних органів не звертався. 
Варто наголосити, що рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, диспозитивність, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості є одними з основних засад судочинства, закріпленими у статті 124 Конституції України, статтях 2, 7, 13, 14 ГПК України.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (статті 13, 74 ГПК України).
Поряд з цим, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частина 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 04.07.2019 у справі № 908/1932/18, за загальним правилом обов`язок (тягар) доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Розподіл між сторонами тягаря доказування визначається предметом спору.
Верховний Суд неодноразово наголошував, що дотримання фундаментального принципу змагальності господарського судочинства забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.
Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
Подібний висновок є усталеним і викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц, від 16.11.2021 у справі № 904/2104/19, постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17, від 27.05.2020 у справі № 2-879/13 від 18.01.2021 у справі № 915/646/18).
Таким чином, сама концепція доказування будується саме на підставі поданих сторонами доказів, а в даному випадку належних та допустимих доказів, що підтверджують неправильне визначення нормативно-грошової оцінки спірної земельної ділянки у Витягу із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 30.11.2023 та її дійсний інший розмір у спірному періоді з 01.02.2023 по 31.07.2024 Відповідачем не надано (на відміну від Позивача), хоча будучи зацікавленою особою у вирішенні спору на свою користь, має вживати всіх належних заходів щодо доведення переконливості своїх заперечень перед судом. 
Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 у справі №905/1680/20 (п. 7.28) та постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 05.08.2022 у справі № 922/2060/20 зазначено, що законодавство не обмежує можливості подання доказів щодо нормативної грошової оцінки земельної ділянки державної (комунальної) власності для цілей сплати орендної плати виключно витягом із Державного земельного кадастру. Належними доказами на обґрунтування нормативної грошової оцінки земельної ділянки можуть бути: технічна документація на спірну земельну ділянку, виготовлена компетентним органом для оформлення договору оренди, довідка із Державного земельного кадастру, витяг із Державного земельного кадастру, а також висновок судової експертизи про встановлення нормативної грошової оцінки спірної земельної ділянки, наданий відповідно до статей 98-103 Господарського процесуального кодексу України, які містять інформацію щодо предмета спору у справі.
Проте будь-якого з згаданих доказів скаржником суду не представлено.
Натомість разом з апеляційною скаргою відповідач заявив клопотання про призначення судової експертизи з питань землеустрою.
В обґрунтування зазначає, що з огляду на суперечливі дані, які містяться в матеріалах справи, а саме щодо підстав визначення нормативної грошової оцінки спірної земельної ділянки (походження яких не у всіх випадках доведено Позивачем), що викликає обґрунтовані сумніви щодо розрахунку суми безпідставно збережених коштів за спірну земельну ділянку, Відповідач вважає, що для правильного вирішення спору та прийняття законного і обґрунтованого рішення у даній справі важливим є встановлення підстав для визначення нормативної грошової оцінки земельної ділянки з кадастровим номером 2310100000:01:006:0175. 
Встановлення вказаних обставин потребує наявності спеціальних знань (якими не володіє суд) та відповідно призначення судової експертизи. 
Водночас ухвалою господарського суду Запорізької області від 15.07.2025 по справі №908/1559/25 було відмовлено Відповідачу у задоволенні клопотання про призначення у справі судової експертизи з питань землеустрою.
Згідно ст. 1 Закону України «Про судову експертизу» судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду.
Відповідно до ч. 2 ст. 98 ГПК України предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. 
Спеціальні знання - це професійні знання, отримані в результаті навчання, а також навички, отримані обізнаною особою в процесі практичної діяльності в різноманітних галузях науки, техніки та інших суспільно корисних галузях людської діяльності, які використовуються разом з науково-технічними засобами під час проведення експертизи. Змістом спеціальних знань є теоретично обґрунтовані і перевірені практикою положення і правила, які можуть відноситися до будь-якої галузі науки, техніки, мистецтва тощо.
За положеннями ч. 1 ст. 99 ГПК України суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов:
1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо;
2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.
Як передбачено абз. 2 п. 2 Постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики призначення судової експертизи» від 23.03.2012 № 4 (далі - Постанова № 4) судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.
Верховний Суд неодноразово зазначав, що судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування (див. постанови Верховного Суду від 14.07.2021 у справі № 902/834/20, від 13.08.2021 у справі № 917/1196/19, від 30.09.2021 у справі № 927/110/18).
Неприпустимо ставити перед судовими експертами питання, вирішення яких не спрямовано на встановлення даних, що входять до предмету доказування у справі, а також правові питання, вирішення яких згідно з чинним законодавством віднесено до компетенції суду (правовий висновок Верховного Суду у постанові від 22.09.2022 у справі № 910/2559/21).
Варто зазначити, що підставою для призначення експертизи є неможливість вирішення судом спору без залучення спеціальних знань, а для встановлення фактичних даних у даній справі відсутня дійсна потреба у спеціальних знаннях, адже обставини, які стосуються предмету спору та входять до кола обставин, пов`язаних з предметом доказування, можуть бути встановлені за допомогою інших засобів доказування.
Згідно ч. 3 ст. 13 та ч. 1 ст. 73 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
Так, сторонами до матеріалів справи долучено докази на підтвердження підстав позову, зокрема, Витяг із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 30.11.2023 та заперечень проти нього, які в силу вимог ст. 86 ГПК України мають бути оцінені судом, а результат такої оцінки має бути викладений у мотивувальній частині рішення суду (ст. 238 ГПК України). 
Апеляційний суд наголошує, що питання про призначення судової експертизи повинно вирішуватися лише після ґрунтовного вивчення обставин справи і доводів сторін щодо необхідності такого призначення.
Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 13.08.2021 у справі №917/1196/19.
Згідно з абз. 3 п. 2 Постанови № 4 якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено господарським судом з призначенням відповідної судової експертизи, що узгоджується з сталою практикою Верховного Суду.
Водночас в матеріалах справи немає будь-яких взаємно суперечливих доказів, що спонукало б суд призначити експертизу, а відповідач не обґрунтував неможливість встановлення фактичних даних, які входять до предмету доказування та не довів, що оцінку таким обставинам може бути надано господарським судом лише за допомогою відповідної експертизи. 
Як передбачено ч. 2 ст. 2 ГПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, (яким відповідно до ч. 1 ст. 2 ГПК України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів), яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 21.01.2019 у справі № 925/2028/15 та від 14.01.2020 у справі № 925/1082/18.
Апелянтом не надано суду доказів неможливості самостійно замовити експертне дослідження з об`єктивних причин (як-то відсутність необхідних для проведення експертизи матеріалів тощо). 
В свою чергу, призначення експертизи є правом, а не обов`язком господарського суду, при цьому питання призначення експертизи вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням предмета, підстав позову та обставин справи.
Такий висновок наведений у постанові Верховного Суду від 27.04.2021 у справі №927/685/20. 
У межах даної справи вирішується питання належного виконання зобов`язань зі сплати орендної плати за землю. Відтак з`ясування обставин виникнення зобов`язань з оплати орендних платежів та їх розмір не технічне, а правове питання, яке має вирішувати суд, а не експерт. 
Як слушно зауважив суд першої інстанції, предмет експертизи, питання про проведення якої порушує Відповідач, фактично зводиться до оцінки правомірності нормативно-грошової оцінки земельної ділянки та рішення Запорізької міської ради, яким затверджена технічна документація з нормативно-грошової оцінки. Питання, винесені на експертизу, стосуються нормативно-грошової оцінки земельної ділянки, яка виконана відповідно до Методики нормативної грошової оцінки земельних ділянок, яка застосовується у випадках, визначених Законом України "Про оцінку земель". 
За таких обставин, враховуючи предмет спору, питання, які Відповідач просить поставити на вирішення експерту та наявну доказову базу, відсутня потреба в спеціальних знаннях для встановлення даних, що входять до предмету доказування, оскільки суд може самостійно встановити істотні для справи обставини без проведення експертизи. 
Крім того, правомірність зупинення провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 228 ГПК України залежить від підставності призначення судової експертизи, необхідно виходити з того, що призначення судової експертизи - це процесуальна дія суду, яка у будь-якому випадку збільшує строк розгляду справи, що, відповідно, може мати наслідком порушення прав і охоронюваних законом інтересів учасників справи, а тому у кожному разі має бути обґрунтованим. Отже, призначення судової експертизи з порушенням зазначених вимог має наслідком безпідставне збільшення строку розгляду справи, тобто вихід за межі розумного строку розгляду справи, що суперечитиме статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до частини 1 якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 15.02.2022 у справі № 911/731/18.
Отже, за сукупністю зазначених обставин, апеляційний суд обґрунтовано відмовляє у задоволенні клопотання ТОВ «ОРТУС ЛТД» про призначення судової експертизи.
Натомість, виходячи з викладеного, судом першої інстанції правомірно прийнято як належний та допустимий доказ вартості земельної ділянки саме наданий позивачем Витяг із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 30.11.2023 № НВ-5600066112023, з якого вбачається, що державна реєстрація земельної ділянки з кадастровим номером 2310100000:01:006:0175 площею 1,9596 га по вул. Українська, 52 у м. Запоріжжі проведена 31.01.2023 на підставі технічної документації із землеустрою щодо об`єднання (поділу) земельної ділянки від 21.12.2022 ФОП Штанько В.В; категорія земель: землі промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення; цільове призначення земельної ділянки: 11.04 Для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості.
При цьому за змістом статті 96 ГПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, яка містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних й інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги». Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу. Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених в порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.
Поняття електронного документа та електронного доказу не є тотожними, оскільки поняття електронного доказу є значно ширшим, та, окрім власне електронних документів, оформлених відповідно до статей 5, 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», включає в себе будь-яку інформацію в цифровій формі, що має значення для розгляду справи, в тому числі повідомлення, відправлені електронною поштою або іншими засобами електронного зв`язку (див. постанову Верховного Суду від 03.08.2022 у справі № 910/5408/21). 
У межах, прийнятних відповідно до національного законодавства та на розсуд суду електронні дані повинні прийматися як автентичний доказ, допоки інша сторона не наведе відповідні обґрунтовані доводи на спростування цього. Достовірність електронних доказів презюмується до тих пір, поки немає розумних сумнівів у протилежному (пункти 21, 22 Керівництва).
Змістовних та переконливих доводів щодо недостовірності паперової копії Витягу із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 30.11.2023 № НВ-5600066112023 та її невідповідності оригіналу Відповідач не навів, доказів не представив.
Також, оскільки, нормативна грошова оцінка, яка використовується для визначення розміру податку та орендної плати, підлягає індексації, то враховуючи положення статті 289 Податкового кодексу України згідно якої для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до законодавства.
Коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель застосовується кумулятивно залежно від дати проведення нормативної грошової оцінки земель (пункт 289.2 статті 289 Податкового кодексу України).
Відповідно до даних офіційного сайту Державної податкової служби України державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру на виконання ст.289 ПК України, листом від 12.01.2024 № 6-28-0.222-600/2-24 поінформувала про значення коефіцієнтів індексації нормативно-грошової оцінки земель і земельних ділянок за 1996-2023 роки.
Так, коефіцієнти індексації нормативно-грошової оцінки земель і земельних ділянок складали: за 2017 рік - 1,0; за 2018 рік - 1,0; за 2019 рік - 1,0; за 2020 рік - 1,0; за 2021 рік - 1,1; за 2022 рік - 1,15; за 2023 рік - 1,051.
Значення коефіцієнта за попередній рік застосовується для розрахунку податкового зобов`язання на наступник рік.
Згідно вказаного вище розрахунку загальний розмір недоотриманих доходів за фактичне користування земельною ділянкою без оформлення правовстановлюючого документа, що посвідчує право оренди (користування), становить 1 939 279,88 грн, зокрема:
за 2023 рік з 01.02.2023 по - 31.12.2023 - 1 162 067,78 грн;
за 2024 рік з 01.01.2024 по 31.07.2024 - 777 212,10 грн.
Відповідачем контррозрахунку розміру доходу, отриманого від безпідставно набутого майна, заявленого позивачем до стягнення, суду не надано.
При цьому вказані коефіцієнти враховано позивачем при здійснені обрахунку суми позовних вимог, яка задоволена судом.
Колегія суддів зауважує, що з моменту державної реєстрації земельної ділянки (з 31.01.2023) з кадастровим номером 2310100000:01:006:0175, яка розташована за адресою: м. Запоріжжя, вул. Українська, буд.52, у відповідача виник обов`язок укласти Договір оренди спірної земельної ділянки та зареєструвати на підставі нього право оренди землі, оскільки на цій земельній ділянці розташований належний відповідачу на праві власності об`єкт нерухомості. 
При цьому пунктом 5.1 Рішення позачергової сесії восьмого скликання Запорізької міської ради від 05.10.2023 №50 було зобов`язано ТОВ «ОРТУС ЛТД» укласти з Запорізькою міською радою договір оренди землі та здійснити державну реєстрацію права користування в установленому законодавством порядку. 
Проте ТОВ «ОРТУС ЛТД» не зверталося до Запорізькою міською радою із наміром укласти договір оренди землі на спірну земельну ділянку, тобто свій обв`язок виконання рішення міської ради відповідно до вимог ст. 73 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» не виконало.
Враховуючи вищевикладене, ТОВ «ОРТУС ЛТД» (набувач), не сплачуючи орендну плату за користування земельною ділянкою за відсутності укладеного Договору, збільшило вартість власного майна, а Запорізькою міською радою (потерпілим) втрачено належне їй майно (кошти від орендної плати), на отримання яких позивач цілком підставно очікував.
Згідно з положеннями частини 1 статті 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. 
За таких обставин, з огляду на те, що речові права відповідача на земельну ділянку у не зареєстровано, останній не набув належних прав власності або користування щодо земельної ділянки, а тому використовував земельну ділянку без достатніх правових підстав.
Відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів (коштів) за безпідставне користування земельною ділянкою є за своїм змістом кондикційними. Разом з тим, для кондикційних зобов`язань доведення вини особи не має значення, а важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої (статті 1212-1214 ЦК України). 
Вказана правова позиція місцевого господарського суду відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №629/4628/16-ц.
У постанові Верховного Суду від 05.04.2023 у справі № 357/8975/20 викладено правові висновки про те, що фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг (заощадив) у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути такі кошти власникові земельної ділянки на підставі положень частини першої статті 1212 ЦК України. 
Такий правовий висновок наведено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц, від 20.09.2018 у справі № 925/230/17. 
Згідно зі ст. 11 ГПК України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини «Федоренко проти України» від 03.06.2006 визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.
У спірних правовідносинах неотриманні Запорізькою міською радою кошти від оренди землі підпадають під визначення Європейським судом з прав людини «виправдане очікування» щодо отримання можливості ефективного використання права власності територіальної громади м. Запоріжжя. 
Також поняття майна, як грошових коштів, які особа очікувала отримати та, відповідно, набула права на судовий захист, розкривається в рішенні Європейського суду з прав людини «Кечко проти України».
Відновлення порушених прав позивача за вказаних обставин і в такий спосіб не створює для відповідача жодних негативних наслідків чи інших необґрунтованих додаткових обтяжень, оскільки предметом позову є стягнення грошових коштів, які останній мав би сплатити за звичайних умов як і фактичний добросовісний землекористувач. 
Неповернення Запорізькій міській раді безпідставно збереженої орендної плати за користування земельною ділянкою порушує інтереси територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради в частині позбавлення можливості ефективного використання права комунальної власності та неотримання місцевим бюджетом відповідного доходу, виходячи з чого, вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача суми коштів у розмірі 1 939 279 грн 88 коп. правомірно задоволені судом першої інстанції, що не спростовано апелянтом.
Щодо посилання на прийняття Господарським судом Запорізької області заяви Позивача по суті з пропуском процесуальних строків та без будь-якого обґрунтування поважності такого пропуску, а саме відповіді на відзив 27.06.2025 року, тобто після закінчення строку, який був встановлений судом, що є порушенням ст. 118, 119, 166 ГПК України, то такі не вплинули на правильність вирішення спору та не є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення в розумінні положень ст. 275 ГПК України.
Порушень або неправильного застосування судом норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, не встановлено.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази та встановив обставини, надав їм належну правову оцінку.
З огляду на що, доводи скаржника, наведені ним в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження, не спростовують мотивів та висновків Господарського суду Запорізької області в оскаржуваному рішенні, у зв`язку з чим відхиляються колегією суддів, а тому відсутні підстави для зміни чи скасування рішення від 13.08.2025, яке відповідає вимогам встановленим ст. 236 ГПК України.
Зважаючи на результат апеляційного перегляду справи, на підставі ст. 129 ГПК України судові витрати у справі покладаються на відповідача.
Керуючись статтями 129, 269, 270, 275-279, 282 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ОРТУС ЛТД" на рішення Господарського суду Запорізької області від 13.08.2025 у справі № 908/1559/25 залишити без задоволення. 
Рішення Господарського суду Запорізької області від 13.08.2025 у справі № 908/1559/25 залишити без змін.
Судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "ОРТУС ЛТД".
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, порядок і строки оскарження визначені ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови підписано 18.05.2026

Головуючий суддя В.Ф. Мороз

Суддя О.Г. Іванов 

Суддя А.Є. Чередко