КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/10789/2026
Справа № 375/1436/24

П О С Т А Н О В А

 
Іменем України

01 липня 2026 року 
м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Кашперської Т.Ц.,
суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
за участю секретаря Діденка А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Капустіним Віталієм Володимировичем , на рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 30 березня 2026 року (повний текст рішення складено 07 квітня 2026 року), а також апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 30 березня 2026 року та додаткове рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 10 квітня 2026 року, ухвалені у складі судді Банах-Кокус О.В. в селищі Рокитне у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, 

в с т а н о в и в :

У вересні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом, просила визнати автомобіль Ford Transit Connect д.н.з. НОМЕР_1 спільною сумісною власністю позивача та відповідача, поділити спільне майно подружжя, залишивши ОСОБА_3 у особисту власність автомобіль Ford Transit Connect д.н.з. НОМЕР_1 , стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості частини автомобіля Ford Transit Connect д.н.з. НОМЕР_1 у розмірі 92430 грн., покласти на відповідача судові витрати.
Позов мотивувала тим, що 28 травня 2021 року рішенням Рокитнянського районного суду м. Києва у справі № 375/447/21 шлюб між сторонами розірвано. Перебуваючи в шлюбі в період з 14 листопада 2008 року по 28 травня 2021 року, ними з відповідачем було придбано за спільні кошти подружжя автомобілі Mercedes Benz та Ford Transit Connect д.н.з. НОМЕР_1 . 
28 серпня 2021 року ОСОБА_3 перереєстрував автомобіль Ford Transit Connect д.н.з. НОМЕР_1 на свою сестру ОСОБА_4 . Оскільки станом на сьогодні вони з відповідачем не дійшли згоди щодо порядку поділу чи компенсації вартості автомобіля, вона змушена звернутися до суду із позовом.
На стадії розгляду справи по суті позивач ОСОБА_1 частково відмовилась від позовних вимог, про що зазначено в описовій частині судового рішення, та просила стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості частини автомобіля Ford Transit Connect д.н.з. НОМЕР_1 з урахуванням ринкової вартості транспортного засобу визначеного в висновку експерта № 176 від 8 жовтня 2025 року.

Рішенням Рокитнянського районного суду Київської області від 30 березня 2026 року позов частково задоволено, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля марки Ford Transit Connect д.н.з. НОМЕР_1 в сумі 50250 грн., у задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави 769,47 грн. витрат по сплаті судового збору.
Додатковим рішенням Рокитнянського районного суду Київської області від 10 квітня 2026 року стягнуто з ОСОБА_3 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15973,20 грн.

Позивач ОСОБА_1 у особі представника Капустіна В.В. , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 30 березня 2026 року в частині визначення розміру грошової компенсації вартості частини автомобіля та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля, визначену виходячи з вартості подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) транспортного засобу станом на час розгляду справи.
Посилалася на те, що суд при вирішенні питання присудження позивачу компенсації її частини у спільній сумісній вартості подружжя керувався правовою позицією Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року в справі № 127/7029/15-ц, відповідно до якої, у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та в зв`язку з цим неможливостю встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями майна на час розгляду справи. Тобто, із зазначеної правової позиції Верховного Суду слідує, що в зв`язку з відчуженням майна встановлення його дійсної ринкової вартості є неможливим. Правова позиція стосується не дати, на яку слід визначати вартість відчуження, а способу її визначення - за ринковою чи договірною вартістю.
Вказувала, що судом першої інстанції до спірних правовідносин застосовано релевантну правову позицію Верховного Суду, проте в цей же час неправильно її розтлумачено, що призвело до того, що позивач не отримала справедливу сатисфакцію в зв`язку з припиненням її права на спільне майно. При зверненні до суду з даним позовом позивач надала до позову висновок (акт) з експертної оцінки спірного транспортного засобу зі строком експлуатації 15 років, відповідно до якої середньоринкова вартість вказаного автомобіля на момент 01 червня 2023 року становить 184860 грн. Тобто, не маючи можливість встановити дійсну вартість спірного автомобіля в зв`язку з його відчуженням відповідачем, позивач просила суд стягнути на її користь частки ринкової вартості подібного за своїми якостями автомобіля, що відповідало вищезазначеній правовій позиції Верховного Суду. 
Проте відповідач надав суду виконаний на його замовлення висновок експерта від 30 жовтня 2024 року щодо визначення вартості КТЗ Ford Transit Connect д.н.з. НОМЕР_1 , зазначаючи при цьому, що суб`єкт оціночної діяльності оглянув спірний автомобіль та зробив його фотографії. Отже, відповідач наполягав на компенсації позивачу половини фактичної дійсної вартості спірного автомобіля на момент розгляду справи, який станом на дату підготовки висновку про визначення його вартості вже більше 3 років перебував у власності іншої особи. При цьому суд першої інстанції прийняв до уваги цей висновок лише з тієї підстави, що в ньому вартість спірного автомобіля визначалась на момент розгляду справи. Проте у постанові від 03 жовтня 2018 року, в якій йдеться не про дату, на яку слід встановлювати ринкову вартість майна, а спосіб (порядок) визначення ринкової вартості. Верховний Суд не вимагає розшукувати відчужене майно з метою його оцінки, що є очевидним і зрозумілим. Для встановлення вартості майна, відчуженого без згоди іншого подружжя, достатнім є визначення ринкової вартості подібного за своїми якостями майна, що і було зроблено позивачем при зверненні до суду з позовом. Таким чином, суд першої інстанції безпідставно встановив вартість спірного автомобіля на підставі висновку експерта № 186 від 30 жовтня 2024 року.
Відповідач, хоча і мав можливість за результатами огляду спірного автомобіля визначити його фактичну вартість на час розгляду справи, для правильного вирішення справи така вартість не має жодного значення. В даному випадку визначальним є факт відчуження автомобіля, що має наслідком неможливість встановлення його дійсної вартості. Якби спірний автомобіль все ще перебував у власності відповідача, то позивач як співвласник мала би право вимагати на свою користь компенсацію його фактичної вартості, проте, якщо автомобіль відчужено, його вартість повинна визначатись, виходячи з ринкової вартості подібних за своїми якостями транспортних засобів, і саме це є справедливою компенсацією для другого з подружжя, чиї права на майно порушено.
Стверджувала, що тлумачення правової позиції Верховного Суду у справі № 127/7029/15-ц на основі здорового глузду дозволить дійти висновку, що на позивача не можуть бути покладені наслідки користування спірним автомобілем іншим власником. Викликаний в судове засідання експерт, який готував висновки на замовлення як позивача, так і відповідача, а також проводив додаткову судову експертизу у справі, пояснив, що строк експлуатації є чинником, який безпосередньо впливає на зменшення ринкової вартості автомобіля, від строку експлуатації напряму залежить величина пробігу колісного транспортного засобу, яка є другим чинником, що знижує його ринкову вартість. Також на вартість автомобіля впливають умови його експлуатації та зберігання.
Вказувала на те, чому через 4,5 років після відчуження автомобіля третій особі позивач має отримати компенсацію його вартості, розраховану за результатами його огляду, і чи у випадку знищення автомобіля не отримала би вона компенсацію в розмірі половини вартості металобрухту. Вказувала, що ніким не встановлювалось, яким був пробіг спірного автомобіля на момент відчуження, так само не з`ясовувалось, коли саме автомобіль отримав пошкодження та дефекти, які знизили його ринкову вартість на момент оцінки, в яких умовах автомобіль зберігався та експлуатувався.
Повідомляла про попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які становлять 6000 грн. за складання апеляційної скарги, крім того, передбачається необхідність участь її представника в судовому засіданні.

Від відповідача ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , у якому відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 30 березня 2026 року в частині розподілу судових витрат скасувати частково та постановити в цій частині нове рішення, яким стягнути з нього на користь держави 171,33 грн., додаткове рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 10 квітня 2026 року скасувати повністю та постановити нове рішення, яким відмовити у стягненні з нього на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу.
Звертав увагу, що з апеляційної скарги ОСОБА_1 є незрозумілим, яку саме суму позивач просить стягнути на її користь.
Посилався на нерелевантність правових висновків Верховного Суду, на які міститься посилання в апеляційній скарзі, звертав увагу на помилковість тверджень позивача в апеляційній скарзі, що із правової позиції Верховного Суду у справі № 127/7029/15-ц слідує, що в зв`язку з відчуженням майна встановлення його дійсної вартості є апріорі неможливим. 
Стверджував, що у справі, яку розглядав Верховний Суд, транспортні засоби були відчужені неодноразово, чим і обумовлена неможливість встановлення їхньої ринкової вартості. У справі, що розглядається, встановлення дійсної ринкової вартості спірного автомобіля було можливим, позаяк на початку судового провадження експерт, з яким відповідач уклав договір, його оглядав та зробив обґрунтований висновок щодо його вартості.
Вказував, що посилання в апеляційній скарзі на те, що спірним автомобілем протягом трьох років користувався не відповідач, а інша особа, що спричинило втрату його вартості, є бездоказовим. Крім того, представник позивача не враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦПК України особа здійснює свої права на власний розсуд, і ніщо не перешкоджало позивачу ще в 2021 році звернутися з позовом про стягнення половини вартості спірного автомобіля. Позивач має нести наслідки як своїх дій, так і бездіяльності.
Посилався на правові висновки, викладені в п. 76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19, у якому конкретизовано висновок про застосування норм права при поділі майна подружжя, зазначав, що суд керується даними про ринкову вартість подібного майна тільки в тому випадку, коли неможливо встановити ринкову вартість спірного майна. Такий правовий висновок також викладений у п. 47, 48 постанови Верховного Суду у справі № 752/9168/20 від 23 липня 2024 року.
Вказував, що із змісту апеляційної скарги неможливо встановити, яку саме вартість спірного автомобіля представник позивача вважає ринковою вартістю та з яких підстав рішення суду першої інстанції має бути змінено. Фактично в апеляційній скарзі позивач просить суд не брати до уваги висновок про вартість автомобіля, складений належним чином після його огляду на початку розгляду даної справи. Питання про призначення експертизи для визначення вартості спірного автомобіля вже вирішувалось у даному провадженні Київським апеляційним судом, і постановою від 12 травня 2025 року апеляційний суд скасував ухвалу суду першої інстанції про призначення додаткової судової транспортно-товарознавчої експертизи. Отже, припущення позивача про неповноту чи недостовірність визначення вартості спірного автомобіля в експертному висновку, наданому відповідачем, не підтвердилося.
Зазначав, що витрати, які відповідач поніс в зв`язку з розглядом справи в апеляційному суді, складаються з судового збору та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3000 грн.

Крім того, відповідач ОСОБА_3 , не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат, а також додатковим рішенням, також подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 30 березня 2026 року в частині розподілу судових витрат та постановити в цій частині нове рішення, яким стягнути з нього на користь держави 171,33 грн., додаткове рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 10 квітня 2026 року скасувати повністю та постановити нове рішення, яким відмовити у стягненні з нього на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу.
Пояснював, що у вересні 2024 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому нею було заявлено три позовні вимоги. За змістом ст. 4 Закону України «Про судовий збір» величина судового збору, що підлягає сплаті, визначається на час звернення до суду з позовом і розраховується в залежності від ціни позову та кількості немайнових позовних вимог. Тобто порядок обчислення величини судового збору змінюється, якщо позивач збільшує розмір позовних вимог понад граничну величину. Ці норми закону не були враховані судом при розподілі судових витрат. Позивач як особа з інвалідністю звільнена від сплати судового збору. Закон України «Про судовий збір» та положення ЦПК України не змінюють порядку обчислення судового збору у випадках, коли сторона звільнена від його сплати. Змінюється тільки порядок його стягнення - не на користь сторони в разі задоволення її вимог, а до державного бюджету. Суд постановив помилкове рішення про розподіл судового збору, оскільки не врахував збільшення позивачем позовних вимог, а в подальшому відмову позивача від заяви про збільшення позовних вимог та частково від первісної позовної вимоги про стягнення суми. 
А саме 15 листопада 2024 року представником позивача подано заяву про зміну предмету позову, в якій стверджував, що у власності відповідача також перебував інший автомобіль, в зв`язку з чим ціна позову зросла до 173315 грн., а судовий збір відповідно становив 1733,15 грн. Як вбачається зі змісту ухвали від 26 лютого 2025 року, представник позивача усно відмовився від заяви про зміну предмета позову. Ухвалу про розподіл судових витрат в зв`язку з відмовою представника позивача від зміни предмету позову, а фактично від частини позовних вимог, суд не постановляв. На час закриття підготовчого провадження розмір заявлених позовних вимог складав 92430 грн., тобто відповідав первісній позовній заяві. В судовому засіданні представник позивача усно підтримав позовні вимоги у розмірі 50 % від 135900 грн. - 67950 грн. В своєму рішенні суд розподілив витрати із сплати судового збору. виходячи з розміру остаточних позовних вимог 67950 грн., які він задовольнив частково, та помилково вважав, що підлягає розподілу за результатами розгляду справи сума мінімального судового збору 1211,20 грн., що порушує положення Закону України «Про судовий збір» та ст. 142 ЦПК України, згідно якої у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача.
Посилався на правові висновки Верховного Суду від 06 серпня 2025 року у справі № 760/3104/24, стверджував, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд відповідно до задоволених позовних вимог мав виходити з заявленого розміру позовних вимог 173315 грн., оскільки така заява була подана, та врахувати наслідки заяви про відмову від збільшення вимог. 
Тобто надалі до останнього засідання у справі розглядалася вимога про стягнення 92430 грн., якій відповідав судовий збір 924,30 грн. При цьому на остаточну суму заявлених вимог, про яку представник заявив тільки в останньому судовому засіданні, припадає судовий збір у сумі 679,50 грн., оскільки від стягнення 92430 грн. згідно первісної позовної заяви представник усно відмовився. Враховуючи, що було задоволено тільки частину решти позовних вимог у сумі 50250 грн., що складає 50250 грн. : 67950 грн. = 0,74, або 74 %, то відповідач мав сплатити до бюджету 74 % судового збору, що підлягав розподілу за результатами розгляду справи: 679,50 х 0,74 = 502,83 грн. Отже, відповідач мав сплатити 502,83 грн. : 1733,15 грн. = 0,29, або 29 % від судового збору, який мало бути сплачено за позов у даній справі.
Оскільки апеляційну скаргу відповідача на ухвалу суду стосовно решти позовних вимог було задоволено, а витрати зі сплати судового збору за апеляційну скаргу складають 484,48 грн., то відповідачу має бути повернуто з бюджету 484,48 х 0,71 = 343,98 грн. Отже, відповідач мав сплатити до бюджету судовий збір у розмірі 515,32 грн. - 343,98 грн. = 171,33 грн.
Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, зазначав, що 10 квітня 2026 року через підсистему «Електронний суд» ним подавалося заперечення проти стягнення витрат на професійну правничу допомогу. Як з`ясувалося в ході розгляду справи, позивачем заявлено недобросовісний позов в частині стягнення з відповідача вартості транспортного засобу Mercedes, яким відповідач ніколи не володів. Враховуючи тривалість перебування у шлюбі та спільне проживання, є всі підстави вважати, що така вимога була заявлена позивачем умисно, з метою отримання неправомірної вигоди, що не може залишатися поза увагою. Заявлення цієї вимоги спричинило додаткові витрати відповідача на її спростування. Відповідач вважає, що така недобросовісна поведінка позивача не може залишатися поза увагою суду та має отримати належну правову оцінку, оскільки є зловживанням процесуальними правами.
Наводив зміст ст. 43, 44, 148 ЦПК України, вказував, що розподіляючи судові витрати, суд має враховувати поведінку сторін, чого судом першої інстанції зроблено не було. Суд не врахував поведінку ОСОБА_1 , яка спричинила затягування справи та звернення відповідача з апеляційною скаргою, яка була задоволена апеляційним судом. З рішення у даній справі вбачається, що воно постановлено на підставі експертного висновку від 30 жовтня 2024 року, поданого відповідачем на початку розгляду справи. Таким чином, всі подальші дії представника позивача не змінили результат розгляду, а спричинили подальше затягування справи на 1,5 роки, а відтак витрати на ці дії не можна визнати необхідними.
Вказував, що позов було підготовлено іншим представником позивача Чайкою О.В., стосовно послуг якої докази не подавалися, однак у позові вказано, що позивач понесла судові витрати в розмірі 7000 грн. 
Звертав увагу на подання позивачем в особі її представника безпідставної заяви про збільшення позовних вимог, в якому зазначалось, що автомобіль Mercedes був придбаний відповідачем за спільні кошти, отримані від ведення нею підприємницької діяльності, і такі твердження свідомо спрямовані на введення суду в оману.
Вказував, що від імені позивача представником було подано клопотання про призначення додаткової експертизи з залученням того з самого експерта, який виконав оцінку спірного автомобіля на замовлення відповідача. Суд клопотання задовольнив, постановивши відповідну ухвалу, яка була скасована Київським апеляційними судом, тобто відбулося затягування розгляду справи, яке не дало ніякого результату щодо захисту прав позивача.
Стверджував, що оплата участі в кожному судовому засіданні в суді першої інстанції в розмірі 3000 грн. (всього 5 засідань) з урахуванням наведених правових позицій Верховного Суду є надмірною, як і оплата за заяву про розгляд справи без участі позивача та її представника у розмірі 2500 грн.
Враховуючи, що суд задовольнив тільки третину від обсягу позовних вимог, немає підстав для стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 15973,20 грн., що складає 74 % від заявленої до стягнення суми 21000 грн.
Наводив зміст ч. 4 ст. 141 ЦПК України, наголошував, що зазначена сума удвічі перевищує попередній розрахунок витрат на правову допомогу, а заявлення неправомірних вимог та затягування розгляду справи відбулося внаслідок дій позивача в особі її представника.

Від позивача ОСОБА_1 у особі представника Капустіна В.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а додаткове рішення суду першої інстанції без змін, покласти на відповідача судові витрати, понесені нею в зв`язку з розглядом апеляційної скарги на додаткове рішення. 
Посилалася на те, що підставою для звернення до суду з даним позовом стала недобросовісна поведінка відповідача, який без згоди ОСОБА_1 продав автомобіль, придбаний у шлюбі з нею, тому звернення до суду та всі подальші дії ОСОБА_1 направлені на відновлення її порушених прав та стягнення грошової компенсації вартості її частки у спільному майні подружжя, відчуженому без її згоди. 
Наводила зміст ст. 12 ЦПК України, вказувала, що реалізація ОСОБА_1 своїх процесуальних прав та обов`язків під час розгляду справи в суді не може розцінюватись як недобросовісна поведінка з її сторони. Більше того, відповідно до ч. 9 ст. 141 ЦПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору. За таких умов суд першої інстанції мав право покласти на відповідача всі судові витрати, проте здійснив їх розподіл пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. 
Зазначала, що дійсно на підставі інформації, отриманої від Територіального сервісного центру № 3242 РСЦ ГСЦ МВС в Київській області подала заяву про доповнення предмету позову вимогою про стягнення грошової компенсації вартості автомобіля Mercedes, проте, коли їй стало відомо про допущену ТСЦ № 3242 помилку, вона відмовилась від своєї заяви про доповнення предмету позову.
Вказувала, що твердження відповідача, що дії представника позивача не змінили результатів розгляду справи, а спричинили затягування її розгляду на 1,5 роки, а відтак витрати на ці дії не можна визнати необхідними, нівелюють змагальність і диспозитивність судового процесу, адже всі дії позивача і її представника направлені на доказування заявлених позовних вимог, а не на затягування розгляду справи. Витрати на правничу допомогу залежать від фактично наданих послуг адвокатом, а не від часу, протягом якого розглядалась справа.
Зазначала, що станом на час проведення судового засідання, в якому було ухвалене додаткове рішення, відповідач своїм правом заявити клопотання про зменшення судових витрат не скористався. Як вбачається з картки руху документу в підсистемі «Електронний суд», заява відповідача про відмову у відшкодуванні витрат, хоч і датована 10 квітня 2026 року, проте була доставлена в систему лише 11 квітня 2026 року.
Згідно детального опису робіт та акту приймання-передачі наданих послуг за договором про надання правничої допомоги, позивачем заявлено до відшкодування виключно фактично надані адвокатом послуги. При цьому позовна заява готувалась іншим представником, тому позивачем не було заявлено до розподілу витрати на її підготовку, як і витрати на підготовку заяви про зміну предмету позову, оскільки вона була залишена без розгляду ухвалою суду від 26 лютого 2025 року. 
Вказувала, що згідно ч. 3 ст. 134 ЦПК України попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.
Щодо тверджень відповідача про надмірність вартості послуг адвоката по підготовці заяви про розгляд справи без участі позивача, а також участі адвоката в судовому засіданні, зазначала, що вартість послуг адвоката, передбачена у договорі про надання правничої допомоги, визначена з урахуванням мінімальних ставок адвокатського гонорару, які передбачались свого часу Рекомендаціями щодо застосування рекомендованих (мінімальних) ставок адвокатського гонорару, затверджених рішенням Ради адвокатів Харківської області № 17 від 21 березня 2018 року та Рекомендацій, затверджених рішенням Ради адвокатів Чернігівської області № 57 від 16 лютого 2018 року. Вказані рекомендації визначали мінімальні ставки адвокатського гонорару, які були затверджені ще в 2018 році, а тому, враховуючи економічну ситуацію в державі та рішень інфляції, не в повній мірі відповідають сучасним реаліям. При цьому позивачем окремо не заявляються до відшкодування витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги, наприклад, пов`язані з прибуттям до суду, тому вартість участі адвоката в одному судовому засіданні у розмірі 3000 грн. не вважала надмірною.
Щодо оплати роботи по підготовці заяви про розгляд справи без участі позивача та її представника, зазначала, що відповідно до умов договору про надання правничої допомоги, вартість такої роботи встановлена в розмірі 500 грн. за одну сторінку документу. Так як заява включала ще й письмові пояснення, її обсяг склав 5 сторінок, тому вартість роботи по її підготовці становить 2500 грн.
Зазначала, що в зв`язку з поданням апеляційної скарги відповідачем позивач понесла додаткові судові витрати, пов`язані з підготовкою даного відзиву, в розмірі 2000 грн., також передбачається необхідність залучення до участі в судових засіданнях її представника. 

Позивачем ОСОБА_1 у особі представника Капустіна В.В. було подано додаткові пояснення у справі, де зазначено, що не позивач повинна нести негативні наслідки відчуження автомобіля відповідачем без її згоди, а саме відповідач зобов`язаний надати колишній дружині справедливе відшкодування вартості майна подружжя.
Стверджувала, що доказуванню підлягає розмір грошової компенсації, який підлягає стягненню на користь позивача як справедлива сатисфакція в зв`язку з припиненням її прав на спільне майно, а відповідно до судової практики та позицій Верховного Суду, такою є ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню, з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що автомобіль Ford Transit Connect д.н.з. НОМЕР_1 входить до складу майна, що підлягає поділу, але оскільки даний транспортний засіб був відчужений відповідачем на свій розсуд проти волі іншого подружжя, тобто позивача, і в даному випадку є обґрунтованою вимога про присудження позивачу грошової компенсації замість її частки у праві спільної сумісної власності на цей автомобіль, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню грошова компенсація вартості 1/2 частини автомобіля в сумі 50250 грн., яка визначена станом на час розгляду справи, висновок експерта № 186 від 30 жовтня 2024 року.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Судом встановлено та із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі з 14 листопада 2008 року, згідно відмітки в паспортному документі позивача (а. с. 7), шлюб розірвано рішенням Рокитнянського районного суду м. Києва у справі № 375/447/21.
Згідно листа Територіального сервісного центру № 3242 РСЦ ГСЦ МВС у Київській області, станом на 28 березня 2023 року за ОСОБА_3 зареєстровані транспортні засоби: 16 грудня 2014 року автомобіль Mercedes-Benz Vito 108 D 2002 року випуску, об`єм двигуна 2148 куб. см. Також за ОСОБА_3 були зареєстровані транспортні засоби: 29 травня 2013 року автомобіль Ford Transit 2007 року випуску, об`єм двигуна 2402 куб. см. та 01 грудня 2020 року перереєстрований на ОСОБА_5 22 грудня 2020 року зазначений автомобіль перереєстрований на ОСОБА_4 (а. с. 13 т. 1).
Згідно висновку (акту) з експертної оцінки, складеного 01 червня 2023 року, проведеної на підставі договору між ОСОБА_1 та СПД ФО ОСОБА_6 , середньоринкова вартість КТЗ Ford Transit д.н.з. НОМЕР_1 , 2008 року випуску, на момент 01 червня 2023 року складає 184860 грн. (а. с. 15 т. 1).
Згідно висновку експерта № 186 визначення вартості КТЗ Ford Transit д.н.з. НОМЕР_1 , складеного на підставі договору з ОСОБА_3 30 жовтня 2024 року судовим експертом СОД ФОП Петрушенком В.Ф., попередженим (обізнаним) про відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку згідно ч. 7 ст. 102 ЦПК України та ст. 384 КК України, ринкова вартість колісного транспортного засобу Ford Transit д.н.з. НОМЕР_1 на дату оцінки 30 жовтня 2024 року заокруглено складає 100500 грн. (а. с. 48 - 54 т. 1).
Згідно висновку експерта № 176 визначення вартості КТЗ Ford Transit д.н.з. НОМЕР_1 , складеного на підставі звернення адвоката Капустіна В.В. (представника позивача) 08 жовтня 2025 року судовим експертом СОД ФОП Петрушенком В.Ф., попередженим (обізнаним) про відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку згідно ч. 7 ст. 102 ЦПК України та ст. 384 КК України, ринкова вартість колісного транспортного засобу Ford Transit д.н.з. НОМЕР_1 , з урахуванням строку експлуатації 13 років, на дату оцінки 28 серпня 2021 року заокруглено складає 135900 грн. (а. с. 196 - 201 т. 1).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (частина перша статті 63 СК України).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, потрібно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності (ст. 60 СК України), є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 16 лютого 2022 в справі № 760/16783/15-ц (провадження 61-13331св21), від 10 квітня 2024 року в справі № 757/44969/18-ц (провадження № 61-14303св23)).

Аналіз ст. 60, 69, 70 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Аналогічна правова позиція висловлена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц (провадження № 61-15462св18), від 22 вересня 2020 року в справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) вказано, що інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому, на переконання Великої Палати Верховного Суду, законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.

Судом першої інстанції встановлено, що транспортний засіб Ford Transit Connect д.н.з. НОМЕР_1 , був придбаний сторонами у період їхнього шлюбу, та зареєстрований на відповідача ОСОБА_3 .

Враховуючи презумпцію спільності права власності подружжя на майно, оскільки транспортний засіб Ford Transit Connect д.н.з. НОМЕР_1 було набуто у власність в період зареєстрованого шлюбу сторін, та презумпція його спільності не спростована, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, проти якого жодна зі сторін не заперечує, що заявлений до поділу транспортний засіб є об`єктом права спільної сумісної власності.

Суд першої інстанції встановив, що відповідач 28 липня 2021 перереєстрував спірний автомобіль без письмової згоди своєї дружини ОСОБА_1 , тобто розпорядився спільним майном на свій розсуд проти волі іншого співвласника, і дані обставини ОСОБА_3 під час розгляду справи були визнані.

Згідно з частиною 1 статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до положень частини 4 статті 71 СК України присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

В даній справі ОСОБА_1 просила стягнути з ОСОБА_3 компенсацію її частки майна, вартість якої визначена на момент відчуження спільного майна, тобто станом на 28 липня 2021 року.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи; вирішуючи спори між подружжям, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб; у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі (постанова Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 158/2229/16 (провадження № 61-19420св18)).

У випадку поділу між подружжям неподільної речі виплата одному з подружжя компенсації його частки у майні здійснюється за дійсною (ринковою) вартістю цього майна на час розгляду справи, а у разі неможливості її встановлення визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно, оскільки присудження одному з подружжя компенсації його частки у майні за ціною, нижчою ніж ринкова вартість цього майна, є порушенням права одного з подружжя на мирне володіння своїм майном та отримання за нього справедливої ціни (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц, провадження № 61-9018сво18).

Вказані правові висновки були належним чином враховані судом першої інстанції.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 22 вересня 2022 року в справі № 125/2157/19 (провадження № 14-40цс21) сформувала правовий висновок, у якому конкретизувала висновок про застосування норм права при поділі майна подружжя, зазначивши, що у разі відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, слід визначити ринкову вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. Вартість майна, що підлягає поділу, у разі недосягнення згоди між подружжям визначається на час розгляду справи, а не на час продажу майна одним із подружжя проти волі іншого (аналогічний правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц, провадження № 61-9018сво18). Таким чином, з метою захисту порушеного права власності одного з подружжя при відчуженні іншим з подружжя спільного майна без отримання відповідної згоди, визначаючи розмір грошової компенсації частини вартості спірного майна, стягненню у вигляді компенсації підлягає дійсна (ринкова) вартість відчуженого майна або ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи (п. 115 постанови).

Аналогічних правових висновків дотримувався в подальшому Верховний Суд, зокрема, в постанові від 23 липня 2024 року у справі № 752/9168/20, від 25 лютого 2026 року у справі № 331/4484/23, від 06 травня 2026 року у справі № 359/10742/21 та інших.

Таким чином, забезпечивши повний та всебічний розгляд справи, проаналізувавши всі доводи сторін, дослідивши та надавши правову оцінку всім зібраним у справі доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справах доказів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, не спростованого доводами апеляційної скарги, про часткове задоволення позову, стягнувши з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля, марки Ford Transit Connect д.н.з. НОМЕР_1 в сумі 50250 грн., яка визначена станом на час розгляду справи згідно висновку експерта № 186 від 30 жовтня 2024 року.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що із зазначеної правової позиції Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц слідує, що в зв`язку з відчуженням майна встановлення його дійсної ринкової вартості є неможливим, і для встановлення вартості майна, відчуженого без згоди іншого подружжя, достатнім є визначення ринкової вартості подібного за своїми якостями майна, що і було зроблено позивачем при зверненні до суду з позовом, а відповідач, хоча і мав можливість за результатами огляду спірного автомобіля визначити його фактичну вартість на час розгляду справи, для цього не мав жодних підстав і вимог, оскільки для правильного вирішення справи така вартість не має жодного значення, є помилковим суб`єктивним тлумаченням позивачем правових висновків Верховного Суду у вигідному для неї контексті, та відхиляються апеляційним судом як неспроможні.

Такі аргументи прямо спростовуються правовими висновками Великої Палати Верховного Суду в постанові від 22 вересня 2022 року в справі № 125/2157/19 (провадження № 14-40цс21), з яких випливає, що суд керується дані про ринкову вартість подібного майна тільки в тому випадку, коли неможливо встановити ринкову вартість даного майна.

Доводи апеляційної скарги, що позивачу безпідставно присуджено компенсацію вартості автомобіля, розраховану за результатами його огляду через 4,5 років після відчуження третій особі, при цьому строк експлуатації, пробіг, умови експлуатації та зберігання є чинниками, які безпосередньо впливають на зменшення ринкової вартості автомобіля, і що на позивача не може бути покладено тягар наслідків недобросовісних дій відповідача, правильних висновків суду першої інстанції не спростовують та відхиляються апеляційним судом.

Апеляційний суд також враховує, що у позові ОСОБА_1 зазначала, що транспортний засіб Ford Transit Connect д.н.з. НОМЕР_1 було відчужено відповідачем 28 серпня 2021 року і сторони не можуть дійти згоди щодо порядку поділу чи компенсації вартості автомобіля. Звертаючись з позовом у вересні 2024 року, позивачем не зазначено, коли вона дізналась про обставини відчуження автомобіля, та не обґрунтовано, що перешкоджало їй подати даний позов у розумні строки після відчуження спірного майна, а допустила тривале зволікання, в період якого вартість автомобіля зменшилась.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до незгоди із рішенням суду першої інстанції і переоцінки доказів та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду.

Разом із тим, апеляційний суд не може погодитися з висновками суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат, враховуючи таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 відповідно до довідки до акта огляду МСЕК серії КИО-1 № 333397 є особою з інвалідністю ІІ групи з 1 листопада 2010 року довічно (а. с. 9 т. 1).

Згідно із Законом України «Про судовий збір», із позовних заяв майнового характеру, що подаються до суду фізичною особою або фізичною особою - підприємцем, судовий збір справляється в розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; розмір ставки судового збору із позовних заяв немайнового характеру становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно частини 6 статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Встановивши, що позивачем заявлено майнову вимогу про грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля марки Ford Transit Connect д.н.з. НОМЕР_1 , в сумі 67950,00 грн., суд дійшов висновку, що витрати по оплаті судового збору становлять 1211,20 грн., і оскільки судом задоволено 50250,00 *100% /67950,00 = 73,95 % позовних вимог, то з відповідача слід стягнути 895,68 грн. судового збору, що пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Разом з тим відповідачем було понесено витрати зі сплати судового збору в сумі 484,48 грн за подання апеляційної скарги на ухвалу суду від 26 лютого 2025 року, яку скасовано постановою Київського апеляційного суду від 12 травня 2025 року.
З огляду на наведене суд дійшов висновку, що за рахунок держави відповідачу слід компенсувати витрати зі сплати судового збору у розмірі 126,21 грн. (484,48*26,05%/100%).
Таким чином, суд першої інстанції вважав, що відповідно до частини 10 статті 141 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути різницю у розмірах понесених сторонами судових витрат в розмірі 769,47 грн., із розрахунку 895,68 - 126,21= 769,47 грн.

Разом із тим, такі висновки зроблені в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, та не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки судом першої інстанції не враховано, що при зверненні ОСОБА_1 до суду з позовом остання заявила такі позовні вимоги: визнати автомобіль Ford Transit Connect д.н.з. НОМЕР_1 спільною сумісною власністю позивача та відповідача, поділити спільне майно подружжя, залишивши ОСОБА_3 у особисту власність автомобіль Ford Transit Connect д.н.з. НОМЕР_1 , стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості частини автомобіля Ford Transit Connect д.н.з. НОМЕР_1 у розмірі 92430 грн., при цьому ціну позову нею визначено в розмірі 184860 грн., виходячи з повної вартості спірного транспортного засобу.

На стадії розгляду справи по суті позивач ОСОБА_1 частково відмовилась від позовних вимог, про що зазначено в описовій частині судового рішення суду першої інстанції, та просила стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості частини автомобіля Ford Transit Connect д.н.з. НОМЕР_1 з урахуванням ринкової вартості транспортного засобу, визначеної у висновку експерта № 176 від 8 жовтня 2025 року.
Згідно ч. 3 ст. 142 ЦПК України у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються.

Наведені норми процесуального права суд першої інстанції належним чином не застосував і при розподілі судових витрат безпідставно не врахував вимогу про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, від якої позивач відмовилась і витрати по сплаті якої покладаються на позивача, та неправильно визначив ставку судового збору, яка в даному випадку мала становити 1 % від 184860 грн., тобто 1848,60 грн.

Отже, правильним розрахунком судового збору, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, слід вважати 50250 грн. * 100% /184860 грн. = 27,18 % позовних вимог, і з відповідача підлягало стягненню 502,45 грн. (27,18 % від 1848,60 грн.).
Разом з тим відповідачем було понесено витрати зі сплати судового збору в сумі 484,48 грн. за подання апеляційної скарги на ухвалу суду від 26 лютого 2025 року, яку скасовано постановою Київського апеляційного суду від 12 травня 2025 року, а тому за рахунок держави відповідачу слід компенсувати витрати зі сплати судового збору у розмірі 352,80 грн. (484,48*72,82%/100%). 
Відповідно до частини 10 статті 141 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути різницю у розмірах понесених сторонами судових витрат в розмірі 149,65 грн., із розрахунку 502,45 - 352,80 = 149,65 грн.

Таким чином, сума судового збору, стягнута судом першої інстанції з відповідача в дохід держави, підлягає відповідному зменшенню до 149,65 грн.

Перевіряючи правильність висновків суду першої інстанції в частині ухвалення додаткового рішення в сукупності з доводами апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, апеляційний суд виходить із наступного.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 повідомила суд, що понесла витрати при отриманні правової допомоги та при сплаті судового збору в загальному розмірі 7000 грн.

02 квітня 2026 року представник ОСОБА_1 - Капустін В.В. подав до суду заяву про ухвалення додаткового рішення, в якій просив вирішити питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 21600 грн. пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Вказував, що в межах надання професійної правничої допомоги за договором № 408 від 11 листопада 2024 року ним було надано консультацію, підготовлено клопотання про призначення додаткової судової транспортно-товарознавчої експертизи, клопотання про долучення доказів до матеріалів справи та заяву про розгляд справи без участі позивача та її представника, також представник приймав участь в судових засіданнях у справі (підготовчому та при розгляді справи) безпосередньо, а також в судовому засіданні в режимі відеоконференції в суді апеляційної інстанції. Всі надані адвокатом послуги були необхідними і достатніми для належного захисту прав та законних інтересів позивача в суді. Факт надання послуг адвокатом, їх обсяг, а також факт їх оплати позивачем підтверджено належними доказами, які додаються до заяви.

Згідно п. 1.1 договору про надання правничої допомоги № 408, укладеного 11 листопада 2024 року ОСОБА_1 із адвокатом Капустіним В.В., в порядку та на умовах, визначених цим договором, адвокат приймає в провадження доручення клієнта на надання їй правничої допомоги з питання представництва інтересів клієнта, захист її прав та законних інтересів у всіх правовідносинах з державними органами України, органами місцевого самоврядування, а також у всіх правовідносинах з будь-якими фізичними чи юридичними особами. Згідно п. 3.1 договору, за надання правничої допомоги клієнт сплачує адвокату гонорар за домовленістю.
11 листопада 2024 року ОСОБА_1 та адвокат Капустін В.В. підписали додаток до договору про надання правничої допомоги № 408, у якому дійшли згоди щодо вартості послуг (виконання робіт адвоката): зустріч, усна консультація з вивченням документів, узгодження правової позиції - 500 грн. за одну консультацію, складання позовної заяви - 4000 грн. за одну позовну заяву, складання відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив на позовну заяву, відзиву на апеляційну скаргу - 500 грн. за одну сторінку, складання документів процесуального характеру, зокрема заяв - 500 грн. за одну сторінку, складання апеляційної скарги на рішення суду - 6000 грн. за один документ, складання апеляційної скарги на ухвалу суду - 2000 грн. за один документ, участь у судовому засіданні у справі безпосередньо в суді - 3000 грн. за одне судове засідання, участь у судовому засіданні у справі в режимі відеоконференції - 1600 грн. за одне судове засідання, ознайомлення з матеріалами справи в суді - 500 грн. за одне ознайомлення. Оплата наданих послуг (виконаних робіт) адвоката здійснюється клієнтом протягом 3 днів після ухвалення судом відповідного судового рішення або на усну вимогу адвоката після підписання сторонами акту приймання-передачі виконаних робіт за договором. 
01 квітня 2026 року ОСОБА_1 та адвокат Капустін В.В. підписали акт приймання-передачі виконаних робіт за договором № 408 від 11 листопада 2024 року у справі № 375/1436/24, згідно якого адвокатом передано клієнту, а клієнтом прийнято від адвоката наступні послуги з надання правничої допомоги: 11 листопада 2024 року - зустріч, усна консультація з вивченням документів, узгодження правової позиції - 500 грн., 13 листопада 2024 року - участь у судовому засіданні у справі безпосередньо в суді першої інстанції - 3000 грн., 26 лютого 2025 року - підготовка клопотання про призначення додаткової судової транспортно-товарознавчої експертизи - 500 грн. за одну сторінку, 2 сторінки, загальна вартість послуг 1000 грн., 26 лютого 2025 року - участь у судовому засіданні у справі безпосередньо в суді першої інстанції - 3000 грн., 12 травня 2025 року - участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції в суді апеляційної інстанції - 1600 грн., 09 жовтня 2025 року - підготовка клопотання про долучення доказів до матеріалів справи - 2 сторінки, 1000 грн., 18 листопада 2025 року - участь у судовому засіданні у справі безпосередньо в суді першої інстанції, 3000 грн., 09 січня 2026 року - підготовка заяви про розгляду справи без участі позивача та її представника - 5 сторінок, 2500 грн., 05 березня 2026 року - участь у судовому засіданні у справі безпосередньо в суді першої інстанції - 3000 грн., 30 березня 2026 року - участь у судовому засіданні у справі безпосередньо в суді першої інстанції, 3000 грн., всього 21600 грн. 
Аналогічний перелік наведено в детальному описі робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, від 01 квітня 2026 року.

Додатковим рішенням Рокитнянського районного суду Київської області від 10 квітня 2026 року стягнуто з ОСОБА_3 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15973,20 грн.

Відповідно до частин 1 та пункту 1 частини 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно частини 1, 2, 3 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною 4 статті 137 ЦПК України, передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним, зокрема, із часом, затраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

Статтею 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Частиною 1 статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява №19336/04).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, однак, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у частині четвертій статті 137 ЦПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка зазначає про неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності цим критеріям заявлених витрат. Для визначення суми відшкодування необхідно послуговуватися критеріями реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.
Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).

У постанові Великої Палати Верховного Суду по справі № 751/3840/15-ц від 20 вересня 2018 року зазначено, що на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.
Чинним процесуальним законодавством не передбачено обов`язку сторони, яка заявляє клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу, доводити обґрунтованість їх ринкової вартості. Натомість саме на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, покладено обов`язок доведення неспівмірності витрат з наданням відповідних доказів (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду по справі № 826/2689/15 від 9 квітня 2019 року).

За даних обставин, оскільки надана ОСОБА_1 правнича допомога у вигляді надання консультації, складання процесуальних документів у справі (клопотання про призначення експертизи, про долучення доказів, про розгляд справи без участі позивача) та представництва інтересів позивача у судових засіданнях відповідала критерію реальності адвокатських витрат (їхньої дійсності та необхідності), та зважаючи на відсутність заперечень з боку позивача щодо розміру заявлених відповідачем витрат, з урахуванням характеру правовідносин у цій справі, обсяг наданих адвокатом послуг, з урахуванням засад цивільного законодавства щодо розумності та справедливості, дійшов правомірного висновку, не спростованого доводами апеляційної скарги, що позивач в даній справі підтвердила обсяг наданих послуг і виконаних робіт та їх вартість 21600 грн.

Оцінюючи доводи ОСОБА_3 у апеляційній скарзі, що 10 квітня 2026 року через підсистему «Електронний суд» ним подавалося заперечення проти стягнення витрат на професійну правничу допомогу, апеляційний суд враховує, що на а. с. 40 - 44 т. 2 знаходиться заперечення ОСОБА_3 , сформоване в системі «Електронний суд» 10 квітня 2026 року, в якому відповідач просив відмовити у стягненні витрат на послуги адвоката, беручи до уваги зловживання процесуальними правами та недобросовісну поведінку позивача. 

Разом із тим, як вбачається з картки руху документу в системі «Електронний суд», датою доставки до електронного суду інформації про документ та файлу з текстом документа є 11 квітня 2026 року 04:06 та 04:12 відповідно, тобто заперечення направлено із запізненням, і суд першої інстанції, розглянувши заяву про ухвалення додаткового рішення без урахування цих заперечень, не припустився порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 9 ст. 141 ЦПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, що позивачем заявлено недобросовісний позов в частині стягнення з відповідача вартості транспортного засобу Mercedes, яким відповідач ніколи не володів, і заявлення цієї вимоги спричинило додаткові витрати відповідача на її спростування, що є підставою для застосування ч. 9 ст. 141 ЦПК України, апеляційний суд враховує обґрунтовані пояснення ОСОБА_1 , що дійсно на підставі інформації, отриманої від Територіального сервісного центру № 3242 РСЦ ГСЦ МВС в Київській області позивач подала заяву про доповнення предмету позову вимогою про стягнення грошової компенсації вартості автомобіля Mercedes, проте, коли їй стало відомо про допущену ТСЦ № 3242 помилку, вона відмовилась від своєї заяви про доповнення предмету позову, при цьому сервісний центр не запитував у позивача додаткову інформацію про РНОКПП відповідача при наданні інформації про зареєстровані за останнім транспортні засоби, тому будь-який умисел на спотворення інформації чи подання безпідставного позову у ОСОБА_1 був відсутній. 

За даних обставин у суду першої інстанції не було підстав для покладення на позивача судових витрат через зловживання процесуальними правами та подання недобросовісного позову відповідно до ч. 9 ст. 141 ЦПК України, і доводи апеляційної скарги в цій частині не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду.

Доводи апеляційної скарги, що суд не врахував поведінку ОСОБА_1 у вигляді подання клопотання про призначення експертизи, що спричинило звернення відповідача з апеляційною скаргою на ухвалу суду про призначення експертизи, яка була задоволена апеляційним судом, отже дії представника позивача не змінили результат розгляду, а спричинили подальше затягування справи на 1,5 роки, а відтак витрати на ці дії не можна визнати необхідними, - відхиляються апеляційним судом як неспроможні, оскільки нівелюють змагальність і диспозитивність судового процесу і стосуються оцінки іншою стороною стратегії юридичного захисту, яка включає в себе питання перспективного планування тактики і прогнозування результату та здійснюється адвокатом з метою належного захисту й представництва прав та законних інтересів клієнта.

Доводи апеляційної скарги, що оплата участі в кожному судовому засіданні в суді першої інстанції в розмірі 3000 грн. є надмірною, як і оплата за заяву про розгляд справи без участі позивача та її представника у розмірі 2500 грн., зводяться лише до незгоди із заявленою до відшкодування сумою, не містять детального аналізу витрат відповідача на правничу допомогу і є суто формальними.

Апеляційний суд враховує обґрунтовані пояснення позивача у відзиві на апеляційну скаргу щодо оплати роботи по підготовці заяви про розгляд справи без участі позивача та її представника, а саме, що відповідно до умов договору про надання правничої допомоги, вартість такої роботи встановлена в розмірі 500 грн. за одну сторінку документу. Так як заява включала ще й письмові пояснення, її обсяг склав 5 сторінок, тому вартість роботи по її підготовці становить 2500 грн. 

Апеляційний суд звертає увагу, що відповідачем у апеляційній скарзі на додаткове рішення не наведено спростувань щодо дотримання позивачем критеріїв фактичності і неминучості витрат на правничу допомогу та обґрунтованості їх розміру, а також не доведено, що вартість послуг адвоката є неспіврозмірною у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. 

Згідно ч. 4 ст. 141 ЦПК України якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку. 

Оцінюючи аргументи відповідача, що заявлена позивачем до стягнення сума судових витрат значно перевищує попередній розрахунок витрат на правничу допомогу, апеляційний суд враховує, що при зверненні з позовом ОСОБА_1 повідомила лише про вже фактично понесені нею витрати в розмірі 7000 грн., однак не повідомляла про витрати, які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

Крім того, враховуючи, що вирішення питання відмови у відшкодуванні судових витрат в частині перевищення суми, заявленої в попередньому (орієнтовному) розрахунку, відноситься до дискреційних повноважень суду, суд першої інстанції не припустився порушення вимог ч. 4 ст. 141 ЦПК України.

Разом із тим, відповідно до частини 2 статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки за наслідками розгляду справи судом першої інстанції було задоволено 27,18 % позовних вимог, як зазначалось вище, а не 73,95 %, як помилково вважав суд, з відповідача на користь позивача підлягало стягненню 5870,88 грн., а в решті витрат на правничу допомогу належало відмовити.

Виходячи із вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов правильних в цілому висновків про стягнення з відповідача в дохід держави судового збору, а на користь позивача - компенсації понесених нею витрат на правничу допомогу. Разом із тим, висновки суду першої інстанції щодо розміру судового збору та витрат на правничу допомогу здійснені з порушенням норм процесуального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для зміни рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 30 березня 2026 року в частині розміру судового збору, стягнутого з ОСОБА_3 в дохід держави, зменшивши його до 149,65 грн.

В іншій частині рішення суду є законним, обґрунтованим і не підлягає скасуванню з підстав, зазначених в апеляційній скарзі.

Крім того, оскільки суд першої інстанції в порушення норм процесуального права стягнув із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог 73,95 % замість правильних 27,18 %, додаткове рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 10 квітня 2026 року підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови, якою стягнути ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 5870,88 грн.

В іншій частині заява ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення задоволенню не підлягає із наведених вище підстав.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд, 

п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Капустіним Віталієм Володимировичем , на рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 30 березня 2026 року залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 30 березня 2026 року та додаткове рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 10 квітня 2026 року задовольнити частково.
Рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 30 березня 2026 року змінити в частині розміру судового збору, стягнутого з ОСОБА_3 в дохід держави, зменшивши його до 149,65 грн.
В іншій частині рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 30 березня 2026 року залишити без змін.
Додаткове рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 10 квітня 2026 року скасувати та винести нову постанову, якою стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5870,88 грн., в іншій частині заяви про стягнення витрат на правничу допомогу відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 02 липня 2026 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.