УХВАЛА

08 червня 2026 року 
м. Київ

справа №160/18696/23
адміністративне провадження № К/990/24644/26 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Ханової Р. Ф.,
суддів - Бившевої Л. І., Хохуляка В. В.,

перевіривши касаційну скаргу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області
на додаткове рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 січня 2025 року
та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 11 березня 2026 року
у справі №160/18696/23
за позовом ОСОБА_1 
до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області
про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

ВСТАНОВИВ:

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, в якому просив визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення від 20 березня 2023 року № 0025005-2416-0403.

Дніпропетровський окружний адміністративний суд рішенням від 29 вересня 2023 року, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 20 листопада 2024 року, позов задовольнив. Визнав протиправним та скасував податкове повідомлення-рішення від 20 березня 2023 року № 0025005-2416-0403. Здійснив розподіл судових витрат.

19 березня 2023 року від представника позивача адвоката Федоренка Р.В надійшла заява про ухвалення додаткового судового рішення, в якій заявник просив: судові витрати, які позивач поніс і має сплатити у зв`язку із розглядом справи, а саме витрати на професійну правничу допомогу, що складають 7 250, 00 гривень покласти на відповідача.

Додатковим рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 січня 2025 року, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 11 березня 2026 року, заяву ОСОБА_1 про відшкодування витрат на правничу допомогу у справі №160/18696/23 задоволено та стягнуто на його користь за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Дніпропетровській області витрати з надання професійної правничої допомоги у розмірі 7250 гривень.

28 травня 2026 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на додаткове рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 січня 2025 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 11 березня 2026 року у справі №160/18696/23.

Податковий орган посилається на підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 4 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України у поєднанні зі статтею 353 Кодексу адміністративного судочинства України, та вважає, що судами попередніх інстанцій неповно досліджено докази і не надано належної оцінки співмірності витрат на професійну правничу допомогу. 

Контролюючий орган зазначає, що суди безпідставно стягнули на користь позивача 7250 гривень витрат на правничу допомогу, не врахувавши складність справи, обсяг виконаних адвокатом робіт, фактичний час, витрачений на підготовку процесуальних документів, а також типовість спірних правовідносин. На думку скаржника, позов та відповідь на відзив є незначними за обсягом і здебільшого містять виклад норм законодавства, а аналогічний спір між тими ж сторонами вже розглядався судами раніше. 

Також відповідач вказує на неправильне застосування судами частини п`ятої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки матеріали справи не містять належних доказів фактичної оплати правничої допомоги, зокрема платіжних документів, які б підтверджували сплату гонорару адвокату. Посилаючись на практику Верховного Суду та ЄСПЛ, скаржник наголошує, що витрати на правничу допомогу мають бути фактичними, необхідними та обґрунтованими.

Перевіряючи такі доводи, колегія суддів встановила, що суди попередніх інстанцій на підставі приписів частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» звернули увагу на правові висновки Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду, викладені, зокрема, у постановах від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16, від 17 вересня 2019 року у справі №810/3806/18, від 31 березня 2020 року у справі №726/549/19, щодо необхідності документального підтвердження витрат на правничу допомогу. 

Також суди врахували висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, відповідно до яких при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критеріїв реальності, необхідності та розумності адвокатських витрат, а також висновки Верховного Суду у додатковій постанові від 05 вересня 2019 року у справі №826/841/17 щодо обов`язку суду оцінювати співмірність витрат на правничу допомогу у разі наявності заперечень іншої сторони. Окрім цього, суди посилалися на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 16 листопада 2022 року у справі №922/1964/21, згідно з якою при вирішенні питання про компенсацію витрат на правничу допомогу суд має виходити з умов договору про надання правової допомоги, проте не є пов`язаним домовленостями між адвокатом і клієнтом та повинен оцінювати фактичність і необхідність таких витрат. Також враховано висновки Верховного Суду, викладені у додатковій ухвалі від 03 грудня 2021 року у справі №927/237/20, щодо застосування критеріїв реальності та розумності витрат на правничу допомогу.

Суди наголосили на тому, що заявлені позивачем у справі витрати документально підтверджені, пов`язані з розглядом справи та відповідають критеріям реальності, необхідності й співмірності, визначеним статтею 134 Кодексу адміністративного судочинства України та практикою Верховного Суду і ЄСПЛ. Оцінюючи заперечення відповідача щодо неспівмірності витрат, суди зазначили, що надані адвокатом послуги стосувалися аналізу законодавства, збору доказів, підготовки позовної заяви, відповіді на відзив та інших процесуальних документів, а заявлена до відшкодування сума є співмірною з характером спору, обсягом виконаних робіт та значенням справи для позивача.

При вирішенні питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, Верховний Суд дійшов висновку про необхідність відмови у відкритті касаційного провадження у цій справі, з огляду на наступне.

Статтею 129 Конституції України передбачено, що однією із основних засад судочинства визначено забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

За приписами частини першої статті 13 Кодексу адміністративного судочинства України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їхнього перегляду в апеляційному порядку, можуть реалізувати право на їхнє оскарження у касаційному порядку тільки у визначених законом випадках.

За приписами пункту 6 частини першої статті 333 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі на судове рішення, зазначене у частині першій статті 328 цього Кодексу, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Правова позиція з питань, що стосується розподілу судових витрат, зокрема, судових витрат на професійну правничу допомогу та документального підтвердження їх вартості, вже висловлювалася Верховним Судом у низці постанов, зокрема, але не виключно: від 21 березня 2018 року у справі №815/4300/17, від 11 квітня 2018 року у справі №814/698/16, від 15 травня 2018 року у справі №821/1594/17, від 05 вересня 2019 року у справі №826/841/17, від 21 січня 2020 року у справі №904/1038/19, від 21 серпня 2020 року у справі №520/2915/19, від 21 січня 2021 року у справі №280/2635/20, від 10 вересня 2021 року у справі №460/2315/19, від 29 червня 2023 року у справі №420/1100/21, від 06 грудня 2023 року у справі №140/763/22 та інших.

У зазначених постановах Верховний Суд зазначив, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів.

Документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані відповідні договори про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови в задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При цьому суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Зважаючи на наведене, у цій справі суд апеляційної інстанції під час вирішення питання, що стосується стягнення частково на користь позивача судових витрат на професійну правничу допомогу, обґрунтовано взяв до уваги наведені вище правові позиції Верховного Суду, а також умотивовано зазначив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Суди попередніх інстанцій за результатом оцінки доказів у цій справі та співмірності суми витрат зі складністю справи, відповідністю суми понесених витрат критеріям реальності й розумності, а також з урахуванням предмету позову в справі дійшов висновку, що клопотання представника позивача підлягало задоволенню.

Суд касаційної інстанції звертає увагу, що аргументи касаційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом апеляційної інстанцій норм матеріального та/або процесуального права.

Доводи Головного управління ДПС у Дніпропетровській області в касаційній скарзі щодо підстави касаційного оскарження фактично стосуються висновки судів попередніх інстанції щодо встановлення факту витрат позивача на професійну правничу допомогу та межі співмірності таких витрат. Однак, ці доводи лежать у площині оцінки доказів судом та встановлення на їх підставі обставин у справі, а не у площині іншого застосування судами попередніх інстанцій норм статей 132, 134 Кодексу адміністративного судочинства України.

З урахуванням того, що додаткове рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 січня 2025 року та постанова Третього апеляційного адміністративного суду від 11 березня 2026 року у справі №160/18696/23 ухвалені відповідно до правових висновків Верховного Суду, а посилання скаржника на пункт 4 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, як на підставу касаційного оскарження спірного в цій справі судового рішення, є безпідставним та недоведеним, суд касаційної інстанції вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження у цій справі.

На підставі вищенаведеного та керуючись статтями 328, 333, 359 КАС України,

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на додаткове рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 січня 2025 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 11 березня 2026 року у справі №160/18696/23 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення.

Копію цієї ухвали суду надіслати особі, яка подала касаційну скаргу, у порядку, визначеному статтею 251 КАС України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді	Р.Ф. Ханова Л.І. Бившева   В.В. Хохуляк