Дата документу 29.04.2026 Справа № 335/3971/25

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 335/3971/25 Головуючий у 1-й інстанції: Воробйов А.В.
Провадження № 22-ц/807/967/26 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2026 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.
суддів: Гончар М.С.,
Онищенка Е.А.
при секретарі: Товстопятко З.С. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Державної казначейської служби України, Запорізької обласної прокуратури, Управління Служби безпеки України в Запорізькій області на рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 19 лютого 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в особі представника - адвоката Мухіна Антона Анатолійовича, до Державної казначейської служби України, Запорізької обласної прокуратури, Управління Служби безпеки України в Запорізькій області про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2025 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в особі представника - адвоката Мухіна А.А. звернулися до суду з позовом до Державної казначейської служби України, Запорізької обласної прокуратури, Управління Служби безпеки України в Запорізькій області про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення, який уточнили у травні 2025 року. 
В обґрунтування позову зазначали, що відповідно до п. 34 Р. 1 Реєстру матеріалів досудового розслідування у КП №12016080000000230 від 23.08.2016 року ОСОБА_1 27.12.2016 року було повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень.
Відповідно до п. 40 Р. 1 Реєстру матеріалів досудового розслідування у КП №12016080000000230 від 23.08.2016 року ОСОБА_2 04.04.2017 року було повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень.
Вироком Комунарського районного суду у м. Запоріжжі від 13.07.2021 року у справі № 331/3633/17 пр.1-кп/333/17/21 (головуючий суддя Наумова І.Й.) Волошину В.В. та Семенюк Ю.В. виправдано у зв`язку з недоведеністю їх винуватості.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 27.11.2024 року вказаний вирок залишено без змін.
Так, ОСОБА_1 знаходилась під слідством та судом з 27.12.2016 року по 27.11.2024 року, тобто 7 років 11 місяців та 0 днів; ОСОБА_2 знаходилась під слідством та судом з 04.04.2017 року по 27.11.2024 року, тобто 7 років 7 місяців та 23 дня.
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вважають, що незаконне притягнення їх до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 255, ч. 5 ст. 191, ч. 4 ст. 28, ч. 1 ст. 366, ч. 4 ст. 28, ч. 1 ст. 258-3, ч. 3 ст. 258-5 КК України, тобто низки тяжких та особливо тяжких злочинів, принизило їх честь та гідність, порушило їх нормальні життєві зв`язки, вимагало від них додаткових зусиль для організації свого життя, направлених на здійснення свого захисту у кримінальному провадженні та відновлення чесного імені та ділової репутації. 
Крім того, моральна шкода, спричинена позивачам, полягає у порушенні нормальних життєвих зв`язків, погіршенні стосунків із оточуючими, негативних змінах в емоційному стані, через що різко погіршився їх стан здоров`я. Обидва позивачі під час притягнення до кримінальної відповідальності займали керівні посади у сфері управління праці та соціального захисту населення, були публічними особами. Наявність підлеглих зумовило необхідність позивачів пояснювати великій кількості людей несправедливість висунутих обвинувачень, що призвело до додаткового стресу.
Так, ОСОБА_1 внаслідок стійкого стресу та постійного нервового напруження із-за підозри та обвинувачення у вчиненні низки кримінальних правопорушень має від 08.06.2017 року третю групу інвалідності по ураженню опорно-рухової системи, що підтверджується довідками МСЕК.
Вважають, що їм спричинено моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, яких позивачі зазнали у зв`язку із протиправною поведінкою органів досудового розслідування щодо них та у приниженні честі та гідності, а також їх ділової репутації через незаконне притягнення до кримінальної відповідальності та знаходження під слідством та судом протягом тривалого часу. Дана моральна шкода прямо передбачена п. 2 та 4 ч. 2 ст. 23 ЦК України.
Розмір мінімальної моральної шкоди, спричиненої ОСОБА_1 , повинен становити 760 000,00 грн. (95 міс. х 8000 грн. = 760 000,00 грн.). Розмір мінімальної моральної шкоди, спричиненої ОСОБА_2 , повинен становити 734 133,33 грн. (91 міс. х 8000 грн. = 728 000,00 грн. + 6133,33 грн. за 23 дня).
З урахуванням того, що ОСОБА_1 притягувалась до відповідальності за підозрою у вчиненні низки тяжких та особливо тяжких злочинів, з метою доведення своєї невинуватості була вимушена пройти усі ланки судової системи України, що призвело до погіршення її стану здоров`я, вважає за доцільне застосувати для визначення розміру моральної шкоди ОСОБА_1 коефіцієнт 1,2 від мінімального. Таким чином, загальна моральна шкода, спричинена ОСОБА_1 , становить 912 000,00 грн.
Також, позивачі під час незаконного знаходження під слідством та судом понесли витрати, пов`язані із наданням їм юридичної допомоги, відшкодування яких передбачене п. 4 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
Так, ОСОБА_1 юридичну допомогу на підставі Договору про надання правової допомоги від 18.12.2016 року надавав адвокат Мухін А.А. (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 398, видане 03.07.2003 року КДК адвокатури Запорізької області). За час виконання цього Договору, адвокат Мухін А.А. приймав участь у ознайомленні з матеріалами справи, судових засіданнях під час досудового розслідування, 67 судовому засіданні під час розгляду справи у суді першої інстанції, 14 судових засіданнях у суді апеляційної інстанції, а також у підготовці процесуальних документів. 
Відповідно до Акту виконаних робіт щодо виконання Договору про надання правової допомоги ОСОБА_1 від 01.12.2024 року, розмір витрат ОСОБА_1 на правову допомогу за весь час ведення справи № 331/3633/17 склав 74 300 грн. 
ОСОБА_2 юридичну допомогу на підставі Договору про надання правової допомоги від 23.06.2020 року надавав адвокат Мухін А.А. (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 398, видане 03.07.2003 року КДК адвокатури Запорізької області). За час виконання цього Договору, адвокат Мухін А.А. приймав участь у ознайомленні з матеріалами справи, 9 судових засіданнях під час розгляду справи у суді першої інстанції, 14 судових засіданнях у суді апеляційної інстанції, а також у підготовці процесуальних документів.
Відповідно до Акту виконаних робіт щодо виконання Договору про надання правової допомоги ОСОБА_2 від 01.12.2024 року, розмір витрат ОСОБА_2 на правову допомогу за весь час ведення справи № 331/3633/17 склав 27 900 грн.
Посилаючись на зазначені обставини, позивачі просили суд стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України:
- на користь ОСОБА_1 майнову шкоду у розмірі 74 300,00 грн.;
- на користь ОСОБА_2 майнову шкоду у розмірі 27 900,00 грн.;
- на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 912 000,00 грн. та 7 000 грн. судових витрат за надання професійної правничої допомоги;
- на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 734 133,33 грн. та 7 000 грн. судових витрат за надання професійної правничої допомоги.
Рішенням Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 19 лютого 2026 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в особі представника адвоката – Мухіна Антона Анатолійовича до Державної казначейської служби України, Запорізької обласної прокуратури, Управління Служби безпеки України в Запорізькій області про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення, задоволено.
Стягнуто з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 кошти в розмірі 74 300 гривень 00 копійок, у якості відшкодування майнової шкоди за надання професійної правової допомоги у справі № 331/3633/17.
Стягнуто з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 кошти в розмірі 27 900 гривень 00 копійок, у якості відшкодування майнової шкоди за надання професійної правової допомоги у справі № 331/3633/17.
Стягнуто з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 кошти в розмірі 912 000 гривень 00 копійок у якості відшкодування моральної шкоди та 7 000 гривень судових витрат за надання професійної правничої допомоги. 
Стягнуто з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 кошти в розмірі 734 133 гривні 33 копійки у якості відшкодування моральної шкоди та 7 000 гривень судових витрат за надання професійної правничої допомоги.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, представник Державної казначейської служби України Орлова О.О. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати в частині стягнення з Держави України за рахунок коштів Державного бюджету України судових витрат у розмірі 7 000 грн. на користь кожної з позивачок.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що згідно з матеріалами справи позивачі вважать, що шкоду їм було завдано працівниками правоохоронних органів. Звернення позивачів до суду зумовлено діями відповідачів Запорізької обласної прокуратури, Управління Служби безпеки України в Запорізькій області, які мають власні кошторисні призначення для оплати судових витрат, отже судові витрати по справі у разі задоволення позову мають стягуватися саме з осіб, внаслідок діяльності яких подано позов до суду. Вважає, що при задоволенні позову відшкодування понесених позивачами витрат на правничу допомогу у цивільній справі має бути покладено на орган, яким позивачу завдано шкоду, а не на Державний бюджет України.
Наголошує, що ухвалюючи рішення суд першої інстанції не здійснив розподіл судових витрат між сторонам, натомість без жодної правової підстави стягнув судові витрати з Державного бюджету України. Суд першої інстанції всупереч безальтернативним приписам п. 3 ч. 2 ст. 141 та п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України, стягнув витрати на правничу допомогу адвоката не зі сторони у справі, а з Державного бюджету України.
Звертає увагу, що Державний бюджет України не передбачає асигнувань для виплати витрат на правничу допомогу адвокату у цивільній справі. Отже, судове рішення про стягнення коштів, без встановлення бюджетних призначень законом про Державний бюджет України на відповідний рік, не може бути виконане.
Також не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, представник Запорізької обласної прокуратури Черний П.А. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить: змінити рішення суду, зменшивши стягнутий на користь ОСОБА_1 розмір моральної шкоди за рахунок коштів Державного бюджету України; зменшити розмір судових витрат на професійну правничу допомогу; компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, сплачений судовий збір на користь Запорізької обласної прокуратури. 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що виходячи з положень статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі – Закон), мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_1 , який гарантовано державою, становить 760 000,00 грн (95 місяців x 8000 грн). Із судової практики встановлення розміру такого відшкодування вбачається, що суд повинен визначити період кримінального переслідування та розмір шкоди згідно з вимогами ч. 3 ст. 13 Закону (у даному випадку 760 000,00 грн), а якщо є підстави для стягнення шкоди у більшому розмірі, повинен обґрунтувати такий розмір шкоди відповідними мотивами та обставинами (що підтверджується відповідними належними, допустимими, достовірними, достатніми доказами), з обов`язковим виконанням наведеної норми права. 
Так, ОСОБА_1 заявлено до стягнення 912 000,00 грн моральної шкоди, із застосуванням для визначення розміру моральної шкоди коефіцієнту 1,2 від мінімального, завданої внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень. При цьому, у матеріалах справи відсутнє належне обґрунтування розміру заявленої ОСОБА_1 до відшкодування моральної шкоди. Позивач не зазначив конкретних причин, підстав і доказів, які б обґрунтовували саме такий розмір моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню. Так, долучені до позовної заяви довідки МСЕК лише засвідчують факт первинного встановлення ОСОБА_1 третьої групи інвалідності з причини «загальне захворювання». Водночас такі документи не містять жодних відомостей щодо перебігу відповідного захворювання, а також не підтверджують, що воно виникло саме у період кримінального переслідування чи стало його наслідком. Також не доведено, чи не страждала ОСОБА_1 на відповідні захворювання раніше, чи не перебувала вона на медичному обліку до зазначених подій, а також чи не було встановлення інвалідності наслідком тривалого або хронічного захворювання, що розвивалося незалежно від кримінального переслідування. 
Сам по собі факт встановлення третьої групи інвалідності не є беззаперечним доказом того, що така інвалідність настала саме в період кримінального переслідування або була спричинена ним. У довідці МСЕК зазначено причину інвалідності - «загальне захворювання», що за своєю правовою природою не пов`язується автоматично з протиправними діями органів досудового розслідування, прокуратури чи суду. Відсутні будь-які медичні висновки або експертні дослідження, які б прямо встановлювали причинний зв`язок між кримінальним провадженням і встановленням інвалідності. Отже, посилання позивача про погіршення стану здоров`я як обставину, що зумовлює збільшення розміру моральної шкоди, є необґрунтованим та не підтвердженим належними доказами.
Матеріали справи не містять належних, допустимих і достатніх доказів, які б підтверджували наявність причинно-наслідкового зв`язку між кримінальним переслідуванням та погіршенням стану здоров`я ОСОБА_1 , а також не доводять, що встановлення їй третьої групи інвалідності відбулося саме внаслідок таких дій. Долучені довідки МСЕК лише констатують факт встановлення інвалідності з причини загального захворювання та не містять відомостей про час виникнення хвороби чи її зв`язок із кримінальним провадженням.
ОСОБА_1 не доведено, що відповідні захворювання не існували до початку кримінального переслідування, що стан її здоров`я істотно погіршився саме в цей період, або що інвалідність настала як прямий наслідок протиправних дій державних органів. Отже, твердження про погіршення здоров`я як підставу для збільшення розміру моральної шкоди є недоведеними та ґрунтуються на припущеннях.
Зауважує, що за таких обставин відсутні правові підстави для застосування будь-яких коефіцієнтів, а відтак сума відшкодування моральної шкоди у розмірі 912 000,00 грн не відповідає принципами розумності, справедливості та співмірності, не підтверджена належними та допустимими доказами, а тому рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні шляхом зменшення розміру такого відшкодування до мінімально гарантованого державою, яке буде достатнім для поновлення порушених прав ОСОБА_1 .
Щодо стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 7 000,00 грн на користь кожного із позивачів у цій справі зазначає, що адвокатом Мухіним А.А. від імені позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до суду подано одну позовну заяву щодо стягнення з Державного бюджету України на їх користь моральної шкоди. 
При цьому, як вбачається зі змісту актів виконаних робіт від 16.04.2025 № № 7,8 вартість підготовки та подання кожної позовної заяви, у тому числі, визначено у розмірі 7 000,00 грн, незважаючи на те, що фактично адвокатом було підготовлено один процесуальний документ, що свідчить про невідповідність заявленого розміру витрат обсягу та характеру наданої адвокатом Мухіним А.А. правничої допомоги. 
Вважає, що сума витрат на правничу допомогу позивачам у загальному розмірі 14 000,00 грн, зважаючи на категорію складності справи та перелік виконаних робіт, не є співмірною, не відповідає принципу справедливості.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, представник Управління Служби безпеки України в Запорізькій області Невесенко І.М. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду змінити, зменшивши стягнений з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 розмір моральної шкоди; скасувати судове рішення частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в частині стягнення на їх користь судових витрат за надання професійної правової допомоги у розмірі 7 000,00 грн. на користь кожної.
Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_1 в сумі 912 000,00 грн. ((95 міс. * 8000 грн.) * 1,2 = 912 000,00 грн. ) судом не наведено жодних нормативно-правових актів, які б встановлювали застосування коефіцієнту 1.2 до розрахунку моральної шкоди.
Під час дослідження письмових доказів у справі, а саме довідок до акту медико-соціальної експертної комісії представником Управління наголошувалося на відсутності у цих довідках інформації, що підтверджувала б встановлення ОСОБА_1 третьої групи інвалідності саме внаслідок проведенням досудового розслідування у кримінальному провадженні №12016080000000230, судовим розглядом провадження, проте, судом не з`ясовано ці обставини.
Наголошує, що відповідно до долучених до позову ОСОБА_1 довідок до акта огляду медико-соціальної експертної комісії, причиною її інвалідності визначено загальне захворювання.
Щодо стягнення судових витрат за надання професійної правової допомоги на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у розмірі 7 000,00 грн. (для кожної позивачки) зауважує, що до матеріалів позовної заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розрахунку витрат на правову вимогу не надано; позовна заява подавалася (готувалася) одна, від імені ОСОБА_2 та від імені ОСОБА_1 . 
Вважає, що сплачені позивачками суми на професійну правничу допомогу не є співмірними зі складністю справи та іншими істотними обставинами, а тому є необґрунтованими.
Від ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в особі представника - адвоката Мухіна А.А., на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу Запорізької обласної прокуратури, у якому вони просять залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін. Зазначають, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінкуправовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та, як наслідок, ухвалено обґрунтоване та законне рішення; доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду, є безпідставними та необґрунтованими.
Отже, рішення суду оскаржується в частині вирішених вимог про стягнення на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в розмірі 912 000,00 грн. та в частині стягнення на користь ОСОБА_1 і ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі по 7 000,00 грн., в іншій частині рішення суду не оскаржується, та, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в апеляційному порядку не переглядається.
Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.10.2018 у справі № 186/1743/15-ц, яка, зокрема зазначає, у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
Таким чином, апеляційний суд переглядає рішення суду у даній справі лише в частині вирішених вимог про стягнення на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в розмірі 912 000,00 грн. та в частині стягнення на користь ОСОБА_1 і ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі по 7 000,00 грн.
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга Державної казначейської служби України підлягає задоволенню, а апеляційні скарги Запорізької обласної прокуратури, Управління Служби безпеки України в Запорізькій області - задоволенню частково, з наступних підстав.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
За приписами частини 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення в оскарженій частині зазначеним вимогам закону повною мірою не відповідає.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, відповідно до п. 34 Р. 1 Реєстру матеріалів досудового розслідування у КП №12016080000000230 від 23.08.2016 року ОСОБА_1 27.12.2016 року було повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень.
Згідно п. 40 Р. 1 Реєстру матеріалів досудового розслідування у КП №12016080000000230 від 23.08.2016 року ОСОБА_2 04.04.2017 року було повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень.
Вироком Комунарського районного суду у м. Запоріжжі від 13.07.2021 року у справі № 331/3633/17 пр.1-кп/333/17/21 виправдано ОСОБА_2 по обвинуваченню в скоєні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 5 ст. 191, ч. 4 ст. 28, ч. 1 ст. 366, ч. 4 ст. 28, ч. 1 ст. 258-3, ч. 3 ст. 258-5 КК України та ОСОБА_1 по обвинуваченню в скоєні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 5 ст. 191, ч. 4 ст. 28, ч. 1 ст. 366, ч. 4 ст. 28, ч. 1 ст. 258-3, ч. 3 ст. 258-5 КК України у зв`язку з недоведеністю їх винуватості.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 28.11.2024 року вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 13 липня 2021 року стосовно ОСОБА_2 та ОСОБА_1 залишено без змін.
Позивачем ОСОБА_1 заявлено до стягнення 912 000,00 грн. моральної шкоди, із застосуванням для визначення розміру моральної шкоди коефіцієнту 1,2 від мінімального, завданої внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 255, ч. 5 ст. 191, ч. 4 ст. 28, ч. 1 ст. 366, ч. 4 ст. 28, ч. 1 ст. 258-3, ч. 3 ст. 258-5 КК України.
Застосування коефіцієнта 1,2 від мінімального, ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що вона притягувалась до відповідальності за підозрою у вчиненні низки тяжких та особливо тяжких злочинів, з метою доведення своєї невинуватості була вимушена пройти усі ланки судової системи України, що призвело до погіршення її стану здоров`я. Так, ОСОБА_1 внаслідок стійкого стресу та постійного нервового напруження із-за підозри та обвинувачення у вчиненні низки кримінальних правопорушень має від 08.06.2017 року третю групу інвалідності по ураженню опорно-рухової системи, що підтверджується довідками МСЕК.
ОСОБА_1 , визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, виходила із розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2025 року, тобто із суми 8 000 грн.
Заявлений ОСОБА_1 період становить з 27.12.2016 (дата повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення) по 28.11.2024 (дата постановлення Дніпровським апеляційним судом ухвали у справі). 
Мотиви, якими керується апеляційний суд, та застосовані норми права.
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
За відсутності умов для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто на основі загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК).
За змістом частини першої статті 1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 ЦК України).
Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу.
Статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок:
1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;
2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу;
3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. 
У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.
Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема при закритті кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутності у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленні достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати (пункт 2 частини першої статті 2 Закону).
Положеннями статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що громадянинові відшкодовується (повертається), в тому числі й моральна шкода.
Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частина п`ята та шоста статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).
Відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблений висновок про те, що моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.
Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її безпідставного збагачення.
Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом.
Норма частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначає, що відшкодування моральної шкоди провадиться виходячи з розміру, який не може бути меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. При цьому суди з урахуванням конкретних обставин справи не обмежені у визначенні більшого розміру відшкодування моральної шкоди.
Таким чином, законодавством встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, але не граничний.
Як зазначалося вище, за обставинами цієї справи суд встановив:
Вироком Комунарського районного суду у м. Запоріжжі від 13.07.2021 року у справі № 331/3633/17 пр.1-кп/333/17/21 виправдано ОСОБА_2 по обвинуваченню в скоєні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 5 ст. 191, ч. 4 ст. 28, ч. 1 ст. 366, ч. 4 ст. 28, ч. 1 ст. 258-3, ч. 3 ст. 258-5 КК України та ОСОБА_1 по обвинуваченню в скоєні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 5 ст. 191, ч. 4 ст. 28, ч. 1 ст. 366, ч. 4 ст. 28, ч. 1 ст. 258-3, ч. 3 ст. 258-5 КК України у зв`язку з недоведеністю їх винуватості.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 28.11.2024 року вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 13 липня 2021 року стосовно ОСОБА_2 та ОСОБА_1 залишено без змін.
Судом першої інстанції правильно встановлено, що моральна шкода за час перебування під слідством та судом підлягає відшкодуванню з дати повідомлення про підозру особам у вчиненні злочину, а саме, позивачу ОСОБА_1 з 27.12.2016 року до набрання виправдувальним вироком законної сили відповідно до ухвали Дніпровського апеляційного суду від 28.11.2024 року.
Позивачі звернулись до суду у 2025 році, тому суд, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, правильно виходив з положень статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік», яким установлено у 2025 році мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі: з 1 січня – 8 000 гривень.
Отже, врахувавши наведене, а також обставини, які мали місце під час проведення досудового розслідування та судового розгляду, а саме, ОСОБА_1 інкримінувались протиправні дії у скоєнні низки тяжких та особливо тяжких злочинів, що принизило її честь та гідність, порушило її нормальні життєві зв`язки, вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя, направлених на здійснення свого захисту у кримінальному провадженні та відновлення чесного імені та ділової репутації. Крім того, були порушені нормальні життєві зв`язки, погіршені стосунки із оточуючими, відбулися негативні зміни в емоційному стані, через що погіршився стан її здоров`я. ОСОБА_1 під час притягнення до кримінальної відповідальності займала керівну посаду у сфері управління праці та соціального захисту населення, булу публічною особою. Наявність підлеглих зумовило необхідність для ОСОБА_1 пояснювати великій кількості людей несправедливість висунутих обвинувачень, що призвело до додаткового стресу. Також, ОСОБА_1 з 08.06.2017 року було встановлено третю групу інвалідності по ураженню опорно-рухової системи, що підтверджується довідками МСЕК, а також оцінивши фізичні, душевні, психологічні страждання, які були понесені ОСОБА_1 та погіршення суспільних стосунків, а також оцінивши ступінь негативного впливу на життя та свідомість позивача, значні порушення життєвого укладу та моральні страждання, які ОСОБА_1 понесла внаслідок неможливості тривалого відновлення своїх прав через незаконне кримінальне переслідування, колегія суддів погоджується із висновками суду про те, що належний, достатній та необхідний розмір відшкодування моральної шкоди становить 912 000,00 грн. 
З огляду на викладене, колегія суддів відхиляє аргументи апеляційних скарг Запорізької обласної прокуратури та Управління Служби безпеки України в Запорізькій області про те, що стягнута судом у цій справі на користь ОСОБА_1 моральна шкода у розмірі 912 000 грн (на 152 000 грн більше розміру мінімальної моральної шкоди, яка становить 760 000,00 грн. (95 міс. х 8000 грн. = 760 000,00 грн.)), не відповідає принципам розумності, виваженості та справедливості та є набагато більшою, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, а також покликання на неврахування судом наведених в апеляційних скаргах висновків Верховного Суду, адже висновки суду першої інстанції, зроблені у цій справі, наведеним у постановах висновкам касаційного суду не суперечать.
Суд першої інстанції правильно врахував всі обставини справи, надав їм відповідну оцінку, а тому правильно визначив розмір моральної шкоди до стягнення, адже законодавством встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, але не граничний.
Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 14 000 грн, тобто по 7 000 грн на користь кожного з позивачів, колегія суддів зазначає таке.
Кожен має право на професійну правничу допомогу (частина перша статті 59 Конституції України).
За пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Розмір гонорару визначають лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 910/12876/19).
Одним із принципів цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, зокрема у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Водночас процесуальне законодавство передбачає критерії, які потрібно застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу в судовому спорі. Так, за змістом частин першої та третьої статті 133 і частини другої статті 141 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу є одним з видів судових витрат, які розподіляють між сторонами залежно від результатів вирішення судової справи.
Частиною другою статті 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, до яких відносять зокрема, витрати на професійну правничу допомогу покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини першої-третьої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі, гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Частина четверта цієї статті передбачає, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом робами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).
Відповідно до частини шостої статті 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
У частині третій статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Частиною четвертою цієї статті Кодексу визначено, що якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку.
Тобто, ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) обґрунтованість, 4) розумність і співмірність їх розміру відповідно до ціни позову, а також з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи, а також значення справи для сторін.
Принцип змагальності під час вирішення цього питання знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.
Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21.
Водночас у частинах третій - п`ятій, дев`ятій статті 141 ЦПК України визначено критерії, керуючись якими, суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від загального правила під час вирішення питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення. У такому випадку суд повинен конкретно визначити, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести обґрунтування такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну потребу судових витрат для конкретної справи.
Наведені висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21.
У постановах від 19 лютого 2022 року у справі № 755/9215/15-ц та від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та потрібності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.
Отже, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. Натомість під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частиною третьою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково.
Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та неодмінності), а також розумності їхнього розміру застосовуються з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення.
Саме такий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2024 року у справі № 910/14524/22.
Згідно з пунктом 9 частини третьої статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.
Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Подана позовна заява містить попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, а саме, витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 14 000 грн. 00 коп., які просили стягнути позивачі (т. 1, а.с. 1-5, 238-242).
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, інтереси позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 представляв адвокат Мухін А.А. на підставі договорів б/н про надання правової допомоги від 20 березня 2025 року та ордерів на надання правничої (правової) допомоги ОСОБА_1 серії АР № 1236094 від 24.04.2025 року та Семенюк Ю.В. серії АР № 1236095 від 24.04.2025 року.
Згідно з умовами договорів про надання правової допомоги від 20 березня 2025 року гонорар адвоката погоджується за взаємною угодою сторін та оформляється додатковою угодою до цього договору або актом виконаних робіт.
Матеріали справи також містять: акт виконаних робіт № 7 від 16.04.2025 року по договору про надання правової допомоги адвоката б/н від 20.03.2025 року між адвокатом Мухіним А.А. та ОСОБА_1 та квитанцію серії ААВ №076482 від 16.04.2025 року на суму 7 000 грн.; акт виконаних робіт № 8 від 16.04.2025 року по договору про надання правової допомоги адвоката б/н від 20.03.2025 року між адвокатом Мухіним А.А. та ОСОБА_2 та квитанцію серії ААВ №076483 від 16.04.2025 року на суму 7 000 грн.
Беручи до уваги викладене та зважаючи на зазначені положення законодавства, враховуючи принципи диспозитивності та змагальності, взявши до уваги умови договорів про надання правової допомоги, укладених між позивачами та адвокатом Мухіним А.А., акти виконаних робіт, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу в сумі 14 000 грн., тобто по 7 000 грн на користь кожного з позивачів.
Разом із тим, суд першої інстанції невірно стягнув витрати на професійну правничу допомогу з Державного бюджету України, а не з осіб, діями яких позивачам завдано шкоду та через яку держава діє у даних відносинах.
У цій справі позивач звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди, завданої діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, на підставі статті 1176 ЦК України та Закону № 266/94-ВР, якими керувався суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення.
Відповідачами у справі позивач визначив органи, діяннями яких завдано шкоду (Запорізьку обласну прокуратуру та Управління Служби безпеки України в Запорізькій області), зазначивши співвідповідачем Державну Казначейську службу України, через яку, на його думку, держава бере участь у справі як відповідач. 
Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).
Відповідно до статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Згідно з пунктом 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215 (далі - Положення), ДКСУ (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.
Відповідно до покладених завдань Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 Положення).
Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому немає необхідності зазначення в резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номер чи вид рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення та по суті є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не в резолютивній частині рішення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18)).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц, провадження № 14-538цс19, зазначено, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді. У справах про відшкодування шкоди державою вона бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого завдано шкоду. Хоча наявність такого органу для того, щоб заявити відповідний позов до держави України, не є обов`язковою. Участь у вказаних справах Державної Казначейської служби України чи її територіальних органів не є необхідною.
Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 22 липня 2020 року у справі № 495/6187/16, від 07 жовтня 2020 року у справі № 569/12383/17, від 29 червня 2022 року у справі № 201/9398/20.
З огляду на наведене, помилковим є висновок суду першої інстанції, з посиланням на положення статті 141 ЦПК України про те, що судові витрати на професійну правничу допомогу у цивільній справі підлягають стягненню з Державного бюджету України.
Таким чином, доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.
Враховуючи наведене вище, колегія суддів дійшла висновку, що рішення місцевого суду в частині стягнення з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь позивачів судових витрат за надання професійної правничої допомоги підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення з урахуванням висновків щодо суб`єктів, з яких такі витрати підлягають стягненню – з Запорізької обласної прокуратури та Управління Служби безпеки України в Запорізькій області. 
Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVINANDOTHERSv.UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).
В контексті вказаної практики колегія суддів вважає обґрунтування цієї постанови достатнім.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України задовольнити.
Апеляційні скарги Запорізької обласної прокуратури, Управління Служби безпеки України в Запорізькій області задовольнити частково.
Рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 19 лютого 2026 року у цій справі в частині стягнення з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судових витрат за надання професійної правничої допомоги в розмірі 7 000 грн та на користь ОСОБА_2 судових витрат за надання професійної правничої допомоги в розмірі 7 000 грн скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення наступного змісту.
Стягнути з Запорізької обласної прокуратури та Управління Служби безпеки України в Запорізькій області на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі по 3 500 (три тисячі п`ятсот) грн з кожного. 
Стягнути з Запорізької обласної прокуратури, Управління Служби безпеки України в Запорізькій області на користь ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі по 3 500 (три тисячі п`ятсот) грн з кожного. 
В решті в оскарженій частині рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 19 лютого 2026 року у цій справі залишити без змін.
В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржувалось та в апеляційному порядку не переглядалось.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: М.С. Гончар

Е.А. Онищенко