Справа № 297/2671/18

П О С Т А Н О В А
Іменем України

21 квітня 2026 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.
суддів: Собослоя Г.Г., Джуги С.Д.
за участю секретаря судового засідання: Савинець В.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 08 вересня 2025 року, ухвалене головуючим суддею Ільтьо І.І., в справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», третьої особи Котлярчук Тараса Григоровича про стягнення матеріальної шкоди завданої внаслідок вчинення злочину
встановив:

У грудні 2018 року ОСОБА_1  звернувся до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Державний Ощадний банк України» про стягнення майнової шкоди завданої злочином.
Позов мотивує тим, що 03.05.2012 між ОСОБА_1 та ПАТ «Державний Ощадний банк України» в особі керуючого Територіальним відокремленим безбалансовим відділенням №10006/0135 філії – Закарпатського обласного управління публічного акціонерного товариства «Державний Ощадний банк України» ОСОБА_2 було укладено договір банківського вкладу (депозиту) №135926, за яким позивач поніс кошти у розмірі 10 574,00 доларів США строком на 6 місяців, під 7,7% річних строком до 03.11.2012 року. Після чого, згідно договору кошти мали повернутись на рахунок. 
Приблизно 30.05.2012 ОСОБА_2 запропонував переукласти згаданий вище договір мотивуючи тим, що новий договір із фінансової точки зору для нього є набагато вигіднішим. У кінці закінчення кожного договору позивач заключав новий та грошові кошти залишав у банку. Останнім договором із Відповідачем є №28175301 на вклад «Депозитний» на ім`я фізичної особи 12.11.2014 згідно якого позивач віддав Відповідачу грошові кошти у сумі 13 054,00 доларів США, що підтверджується квитанцією за №11683407 (#19045869) від 12.11.2014. Факт незаконних дій працівника Відповідача підтверджується висновком експерта №4/165 від 16.06.2016 та №4/164 від 16.06.2016, відповідно до яких відбитки печатки у квитанції
№11683407 від 12.11.2014 та договору №28175301 від 12.11.2014 нанесені кліше банківської печатки Відповідача, а підписи на них виконані Котлярчук Т. Г.
29.04.2016 ОСОБА_1 зателефонували від відповідача та попросили зайти до них в офіс у місті Берегове, оскільки виникли певні проблеми із його депозитними договорами.
Прибувши в офіс йому пояснили, що він став жертвою одного із їхніх працівників, а саме керуючого ТВБВ №10006/0135 філії - Закарпатського обласного управління ПАТ «Державний ощадний банк України» ОСОБА_2 , з яким він завжди заключав згадані вище договори. Йому пояснили, що належним чином укладений та зареєстрований тільки договір №135926 від 03.05.2012, а всі подальші договори були частиною обману ОСОБА_2 , який ввівши його в оману скориставшись своїм службовим становищем заволодівши грошовими коштами. Заволодіння коштами полягало у тому, що після того як ОСОБА_1 03.05.2012 вніс 10 574,00 доларів США на свій депозитний рахунок у подальшому під приводом вигідних для нього фінансових умов ОСОБА_2 вмовив заключити інші договори, а кошти нібито зарахувати на відповідні нові рахунки, однак як стало відомо дані гроші він привласнив.
Цього ж дня, 29.04.2016 ОСОБА_1 звернувся до філії банку із заявою про повернення грошових коштів, однак вклад позивачу повернуто не було.
11.06.2016 позивач був залучений у якості потерпілого у межах кримінального провадження за №12016070060000355 від 08.06.2016. Дане провадження згодом було об`єднано разом із іншими кримінальними провадження до провадження за №12016070060000272.
На даний час вже винесено вирок по кримінальному провадженню за №12016070060000272 по обвинуваченню ОСОБА_2 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України, номер судової справи №297/2937/16 (11-кп/777/522/17).
Станом на дату звернення до суду Відповідач не повернув згадані вище грошові кошти із відповідними нарахуваннями.
Таким чином, позивач просить стягнути з АТ «Ощадбанк» на свою користь матеріальну шкоду завдану внаслідок вчинення злочину у розмірі 127 593,76 доларів США, що згідно з курсом НБУ станом на 26.11.2018 становить 3 545 830,50 гривень та, яка складається із: депозитного вкладу в сумі 10 574,00 доларів США, що становить 293 913,08 гривень, процентів за користування вкладом у розмірі 407,09 доларів США, що становить 11 315,40 гривень, 3% річних за несвоєчасне повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) у розмірі 827,37 доларів США, що становить 22 997,43 гривень та пені у розмірі 115 785,30 доларів США, що становить 3 218 348,20 гривень. Крім цього, просить стягнути 10 000 гривень правничої допомоги.

Рішенням  Берегівського районного суду Закарпатської області від 08 вересня 2025 року позовну заяву задоволено частково.
Стягнуто з АТ «Ощадбанк» на користь ОСОБА_1 , завдану вчиненням кримінального правопорушення, матеріальну шкоду у розмірі 11 821,65 доларів США, яка складається з: 10 574 доларів США, процентів за користування вкладом у розмірі 405,98 доларів США, 3% річних за несвоєчасне повернення вкладу за договором банківського вкладу за договором у розмірі 817,24 доларів США, та пені у розмірі 24,43 доларів США. 
У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 до АТ «Ощадбанк» - відмовлено.
Стягнуто з АТ «Ощадбанк» на користь ОСОБА_1 витрати на надання правничої допомоги у розмірі 5 000 гривень.
Стягнуто АТ «Ощадбанк» на користь держави судовий збір у сумі 816,25 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції АТ «Ощадбанк» подав апеляційну скаргу в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.
Рішення в частині задоволених позовних вимог є незаконним, необґрунтованим, ухваленим з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права.
Вказує, що судом першої інстанції не враховано обставин позовної заяви, які свідчать про позадоговірні (деліктні) правовідносини.
Обраний позивачем спосіб захисту є цивільним позовом потерпілої особи про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок вчинення злочину, який пред`явлено поза межами кримінального провадження у справі №297/2937/16-к та розглядається за правилами загального позовного провадження у даній цивільній справі.
ОСОБА_1 може пред`явити позов безпосередньо до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди завданої внаслідок злочину, що буде вважатися належним способом захисту.
Суд першої інстанції неправильно застосував норми ч. 2 ст. 625 ЦК України, зокрема неправомірно поклав на АТ «Ощадбанк» обов`язок щодо сплати трьох відсотків річних.
Вважає, що в даному випадку не підлягає застосуванню ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживача» в частині покладення на АТ «Ощадбанк» обов`язку зі сплати суми боргу з урахуванням пені, оскільки позивач обрав неналежний спосіб захисту, а саме шляхом звернення до відповідача із позовом про відшкодування майнової шкоди завданої внаслідок вчинення злочину.
Щодо порушень процесуального права, то судом неправильно здійснено оцінку всіх доказів наданих сторонами, зокрема обставин у межах кримінальної справи №297/2937/16-к, що призвело до невідповідності висновків про визначення розміру заподіяної позивачу майнової шкоди виходячи із суми 10 574 доларів США (замість 84 485,20 гривень).
Крім цього, судом не допитано свідка та не з`ясовано обставин, які мають суттєве значення у даній справі, що призвело до неправильного вирішення справи.
Щодо витрат на професійну правничу допомогу, то вважає, що задоволена судом першої інстанції сума 5 000 гривень не правильно визначена судом, оскільки необхідно стягувати суму судових витрат відповідно до задоволених вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що не погоджується з доводами апеляційної скарги та вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.
Вказує, що доводи апеляційної скарги, які стосуються неправильно обраного способу захисту не знаходять свого підтвердження, оскільки судова практика свідчить про зворотне і позивач вправі звертатися саме до АТ «Ощадбанк» з даним позовом.
Вважає стягнення 3% річних та пені підлягає до стягненню з огляду на компенсаторний характер таких.
Щодо допиту свідка ОСОБА_2 зазначає, що з 2018 року такий не з`являвся до суду, а з урахуванням розумних строків розгляду справи суд розглянув спір без урахування показів такого свідка.

До початку розгляду справи від сторін спору заяв чи клопотань не надходило.
У судове засідання з`явились представник позивача – адвокат Попович Ш.О. та представник відповідача – Мірошніков П.В.
Представник ОСОБА_1 – адвокат Попович Ш.О. просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін. Просив розглядати справу за відсутності свого довірителя, оскільки такий знає про судове засідання.
Представник АТ «Ощадбанк» у судовому засіданні просив задовольнити апеляційну скаргу, скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю. Не заперечив щодо відсутності в залі судового засідання позивача, однак вважає, що присутність третьої особи – ОСОБА_2 є необхідною, а тому просив визнати його явку обов`язковою.
Позивач ОСОБА_1 повідомлений про дату, час та місце судового засідання шляхом отримання судової повістки поштовими засобами зв`язку, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням з відміткою про вручення від 09.12.2025.
Третя особа ОСОБА_2 повідомлявся судом шляхом надіслання йому судової повістки поштовими засобами зв`язку, однак така повернулася 08.12.2025 з відміткою «Адресат відсутній».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10.05.2023 у справі №755/17944/18, касаційний суд виснував, що довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку з «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. Зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки.
Колегія суддів відмовила у задоволенні клопотання представника відповідача щодо визнання явки ОСОБА_2 обов`язковою, оскільки таке питання вирішувалось судом першої інстанції та явка такого для з`ясування всіх істотних обставин справи та ухвалення законного та об`єктивного рішення не є обов`язковою.
Враховуючи зазначене та керуючись нормою ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів дійшла до думки, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних доводів.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
З приписів ст. 76, ст. 77, ч.ч. 1, 2, ст.ст. 78, 79, 80, ст. 81 ч.ч. 1, 4 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 03.05.2012 укладено між ОСОБА_1 та АТ «Ощадбанк» договір №135926 на вклад «Депозитний» на ім`я фізичної особи, за умовами якого вкладник вносить на вкладний (депозитний) рахунок № НОМЕР_1 кошти в сумі 10 574 доларів США строком на 6 місяців, зі сплатою процентів за користування вкладом в розмірі 7,7 % річних та кінцевим терміном повернення - 03.11.2012.
Відповідно до поданої відповідачем виписки по рахунку № НОМЕР_1 , 30.05.2012 з депозитного рахунку повернуто грошові кошти в сумі 10 574 доларів США. 
Водночас, відповідно до поданої позивачем копії висновку службового розслідування від 13.05.2016, комісією банку встановлено заволодіння керуючим відділення банку ОСОБА_2 грошовими коштами клієнта ОСОБА_1 за депозитним договором №135926 від 03.05.2012 в сумі 10 574 доларів США, та рекомендовано начальнику філії передати зібрані матеріали до правоохоронних органів.
З Єдиного державного реєстру судових рішень судом встановлено, що ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області від 29.06.2021р. у справі №297/2937/16-к закрито кримінальне провадження в частині обвинувачення ОСОБА_2 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.191, та ч.1 ст.366 КК України, та звільнено ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності. 
Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 19.06.2023р. у справі №297/2937/16-к скасовано вирок Берегівського районного суду Закарпатської області від 16.09.2021 щодо обвинуваченого ОСОБА_2 за ч.4 ст.191 КК України; на підставі п.1 ч.2 ст.284, ст.417 КПК України, ст.49 КК України звільнено обвинуваченого ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності за спливом строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, а провадження у справі закрито. 
При цьому, як вбачається зі змісту вказаної ухвали від 29.06.2021, 30.05.2012 ОСОБА_2 , перебуваючи на посаді керуючого ТВБВ №10006/0135 Берегівського відділення ВАТ «Ощадбанк», будучи службовою та матеріально відповідальною особою, знаходячись в приміщенні ТВБВ №10006/0135 за адресою АДРЕСА_1 , зловживаючи своїм службовим становищем та довірою ОСОБА_1 , котрий на підставі договору №135926 від 03.05.2012 вніс на вклад «Депозитний» кошти в сумі 10 574 доларів США строком на 6 місяців, привласнив вилучені з каси банку гроші в сумі 10 574 доларів США, хоча ОСОБА_1 був впевнений, що вказані його кошти знаходяться на депозитному рахунку під процентами. Вказаними діями ОСОБА_2 привласнив та використав на власні потреби грошові кошти в розмірі 10 574 доларів США, що згідно курсу НБУ становить 84 485,20 гривень, чим спричинив ОСОБА_1 значну матеріальну шкоду.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступного.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
У відповідності до приписів частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Згідно з частиною першою статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.
Тлумачення частини третьої статті 1060 ЦК України свідчить, що банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за вкладом із спливом строку, який встановлений у договорі банківського строкового вкладу.
Договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту (частина перша статті 1059 ЦК України).
Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (частина друга статті 640 ЦК України).
Відповідно до частин першої та другої статті 1166 ЦК України, яка регулює загальні підстави відповідальності за завдану шкоду, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Аналіз положень статті 1166 ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, винне діяння заподіювача шкоди (цивільне правопорушення), яке містить такі складові: протиправна поведінка особи, настання шкоди, причинний зв`язок між ними та вина заподіювача шкоди.
Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.
Під шкодою розуміється майнова шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права.
Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стає об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.
Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювача шкоди (умислу або необережності).
За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.
Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 740/967/16-ц (провадження № 61-40363св18). 
Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина.

Суд першої інстанції частково задовольняючи позов керувався тим, що факт завдання позивачу майнової шкоди незаконними діями працівника АТ «Ощадбанк» - третьої особи ОСОБА_2 є доведеним. Позивачем обрано вірний спосіб судового захисту та пред`явлено позов до належного відповідача.
Відповідач, у своїх доводах апеляційної скарги не погоджується з висновками суду першої інстанції та зазначає, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту, оскільки обраний позивачем спосіб захисту є цивільним позовом потерпілої особи про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок вчинення злочину, який пред`явлено поза межами кримінального провадження у справі №297/2937/16-к та розглядається за правилами загального позовного провадження у даній цивільній справі.
Колегія суддів не погоджується з доводами відповідача в цій частині та зазначає наступне.
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).
Приватноправовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19).
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Так, ОСОБА_1 звертаючись до суду із позовом про стягнення матеріальної шкоди завданої внаслідок вчинення злочину керувався тим, що незаконними діями ОСОБА_2 , які полягали у заволодінні грошовими коштами позивача, які останній вніс на депозитний рахунок банку правомірно очікуючи, що такі кошти зберігаються в надійному місці та згідно укладеного між ОСОБА_1 та АТ «Ощадбанк» договору банківського вкладу №135926 вкладені позивачем кошти будуть приносити дохід у вигляді процентів у розмірі 7.7% річних від суми 10 574 доларів США, що складає суму вкладу.
Позивач, враховуючи диспозитивність цивільного судочинства обрав саме такий спосіб захисту, який на його переконання відновить його порушені права. Саме на суд покладено обов`язок з`ясувати чи належний спосіб захисту обрано позивачем. У разі, якщо такий спосіб захисту є неналежним, то це становить самостійну підставу для відмови у задоволенні позову.
Слід погодитись з позицією суду першої інстанції щодо належності обраного позивачем способу захисту, оскільки ОСОБА_1 вважає, що кошти з банківського вкладу підлягають відшкодуванню саме на підставі ст. 1166 ЦК України. 
Позивач є особою, яка потерпіла внаслідок кримінально караних дій ОСОБА_2 , як уповноваженої особи АТ «Ощадбанк». Третя особа, співробітник банку, незаконно заволодів коштами позивача. Суму вкладу в розмірі 10 574 доларів США втрачено, а тому позивач вправі вимагати стягнення грошових коштів з відповідача, розцінюючи такі як завдану позивачу матеріальну шкоду.
Немає значення як саме звернувся позивач до суду: у межах кримінального провадження чи подав окремий позов, оскільки в будь-якому випадку порушене право підлягає судовому захисту.
Окремо слід зазначити, що ч. 1 ст. 1191 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
Тому, доводи апеляційної скарги в частині неналежного способу захисту не знайшли своє підтвердження.
Також, АТ «Ощадбанк» вважає, що позивач звернувся з позовом до неналежного відповідача, оскільки не сам банк завдав майнової шкоди позивачу, а саме ОСОБА_2 .
Однак, такі доводи апеляційної скарги є безпідставними та спростовуються наступним.
Визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження (аналогічні правові висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справах № 570/3439/16-ц і № 372/51/16-ц).
Диспозитивність – одна з фундаментальних основ, принципів, цивільного судочинства, а тому позивач вправі сам обирати відповідача у справі, а суд з урахуванням предмета і підстав позову повинен оцінити чи даний відповідач порушив права позивача та чи пред`явлено позов до належного відповідача.
ОСОБА_1 подав позов до АТ «Ощадбанк», мотивуючи це тим, що саме банк повинен нести відповідальність за незаконні дії свого співробітника.
Велика Палата Верховного Суду у свої постанові від 10.04.2019 у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) вказувала, що: оскільки саме банк визначає відповідальних працівників, яким надається право підписувати договори банківського вкладу, оформляти касові документи, а також визначає систему контролю за виконанням касових операцій, недотримання уповноваженими працівниками банку вимог законодавства у сфері банківської діяльності та внутрішніх вимог банку щодо залучення останнім вкладу (депозиту) (зокрема, й через видання документів на підтвердження внесення коштів, які не відповідають певним вимогам законодавства та/чи умовам договору банківського вкладу) не може свідчити про недотримання сторонами письмової форми цього договору. Відкриття відповідних рахунків та облік на них коштів у національній та іноземній валютах, залучених згідно з чинним законодавством від юридичних і фізичних осіб на підставі укладених у письмовій формі договорів банківського вкладу (депозиту), є обов`язком банку. Не здійснення банком обліку таких коштів не можна вважати недодержанням сторонами відповідного договору банківського вкладу (депозиту) його письмової форми (див. пункти 67, 68 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19));
У пункті 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 304/284/18 (провадження № 14-517цс19) зазначено, що належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача.
Таким чином, слід погодитись з позицією суду першої інстанції щодо належності відповідача у справі яким є АТ «Ощадбанк». 
Банк повинен нести відповідальність за незаконні дії своїх працівників. Схожий за змістом висновок викладено у постанові Об`єднаної Палати Верховного Суду від 02.06.2025 у справі №306/44/22.
Серед іншого, АТ «Ощадбанк» у своїх доводах апеляційної скарги також звертає увагу на те, що суд першої інстанції неправильно застосував норми ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки стягнення 3% річних та пені у даному випадку не допускається, оскільки позивач просить стягнути матеріальну шкоду завдану йому внаслідок вчинення злочину, а в такій категорії справ стягнення 3% річних та пені не передбачено законодавством.
Апеляційний суд погоджується з такими доводами апеляційної скарги з огляду на таке.
Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02.07.2025 у справі №906/602/24 виснувала, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Інфляційні втрати та проценти річних є спеціальним видом цивільно-правової відповідальності за прострочення грошового зобов`язання і входять до складу такого зобов`язання (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05 липня 2019 року у справі № 905/600/18).
Тобто, стягнення трьох відсотків річних може бути позовною вимогою тільки в справах, де предметом позову є стягнення заборгованості, коштів за договором банківського вкладу, тощо.
Позивач просить захистити своє порушене право саме на підставі ст. 1166 ЦК України, що передбачає відшкодування майнової шкоди завданої внаслідок вчинення злочину. В такій категорії справ стягнення 3% річних не допускається, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині знайшли своє обґрунтоване підтвердження.
Доводи відзиву на апеляційну скаргу в частині 3% річних та їх компенсаторного характеру не заслуговують на увагу з огляду на вищенаведене.
Тому, колегія суддів скасовує рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 08 вересня 2025 року в частині стягнення 3% річних за несвоєчасне повернення вкладу, що складає суму 817,24 долари США, та ухвалює в даній частині нове судове рішення про відмову ОСОБА_1 у задоволенні даної вимоги. Загальний розмір стягнутої майнової шкоди підлягає зменшенню із суми 11 821,65 доларів США на суму 11 004,41 доларів США.
Щодо процесуальних порушень допущених судом першої інстанції про які зазначає АТ «Ощадбанк», то суд першої інстанції стягнув суму банківського вкладу в іноземній валюті – доларах США, оскільки в самому договорі банківського вкладу №135926 від 03.05.2012 депозит здійснено в іноземній валюті та нарахування процентів по депозиту здійснювалось саме на підставі іноземної валюти.
Якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі (ч. 1 ст. 1192 ЦК України).
Оскільки, шкоду завдано позивачу саме в доларах США, то відшкодування такої враховуючи положення ст. 1192 ЦК України також здійснюється в іноземній валюті, еквівалентному розміру завданої шкоди.
З приводу не здійснення допиту судом першої інстанції третьої особи – ОСОБА_2 , то слід зазначити, що покази даної особи не є обов`язковими з огляду на встановлені обставини справи в рамках кримінальної справи №297/2937/16-к. 
Також, слід погодитись з доводами відзиву на апеляційну скаргу, що суд повинен керуватись розумними процесуальними строками та у випадку, якщо було б неодноразово відкладено справу задля заслухання пояснень ОСОБА_2 , то не виключено існування ризику невиправданого затягування розгляду справи, що призвело б до порушення розумних процесуальних строків.
Таким чином, доводи апеляційної скарги знайшли тільки часткове підтвердження щодо незаконності рішення суду першої інстанції в частині задоволеної позовної вимоги про стягнення 3% річних за несвоєчасне повернення вкладу. Рішення суду в цій частині ухвалене за неправильного застосування норм матеріального права та за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи. Суд першої інстанції не врахував, що позовна вимога - стягнення 3% річних у справі про відшкодування матеріальної шкоди завданої злочином не підлягає до задоволення з огляду на особливий характер такого відшкодування визначеного ч. 2 ст. 625 ЦК України.
Отже, апеляційний суд керуючись положенням ст. 376 ЦПК України, скасовує рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 08 вересня 2025 року в частині стягнення 3% річних за несвоєчасне повернення вкладу, що складає суму 817,24 долари США, та ухвалює в даній частині нове судове рішення про відмову ОСОБА_1 у задоволенні даної вимоги. Загальний розмір стягнутої майнової шкоди підлягає зменшенню із суми 11 821,65 доларів США на суму 11 004,41 доларів США.
Щодо судового збору, який підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь АТ «Ощадбанк» у зв`язку з частковим задоволенням апеляційної скарги, то слід зазначити, що апеляційну скаргу задоволено на 6,91% (817,24 : 11 821,65 х 100), а тому судовий збір становить суму 340,59 гривень (4 928,90 х 6,91%), яка підлягає стягненню з позивача на користь відповідача.

Виходячи з наведеного та керуючись нормами статей 12, 81, 141, 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ухвалив:

апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», задовольнити частково. 

Рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 08 вересня 2025 року, скасувати в частині стягнення 3% річних за несвоєчасне повернення вкладу та в цій частині даної позовної вимоги ухвалити в справі судове рішення про відмову ОСОБА_1 у задоволенні даної вимоги.

Рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 08 вересня 2025 року, змінити, зменшивши загальний розмір стягнутої майнової шкоди із суми 11 821,65 доларів США на суму 11 004,41 доларів США.

У решті вимог, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 на користь Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», код ЄДРПОУ: 00032129 судові витрати у розмірі 340,59 гривень судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 квітня 2026 року.

Суддя-доповідач:

Судді: