ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
РІШЕННЯ 
08 червня 2026 року 	Справа № 280/2705/26 м.Запоріжжя	
Запорізький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Стрельнікової Н.В., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу
за позовом ОСОБА_1 
до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
До Запорізького окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі – позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі – відповідач), в якому позивач просить суд:
визнати протиправною бездіяльність ГУ ПФУ Рівненської області по виконанню Постанови Третього апеляційного суду в частині зобов`язання ГУ ПФУ Рівненської обл. на підставі моєї заяви від 11.10.2023 повторно розглянути питання зарахування роботи з 26.06.1980 р. по 25.08.1980 р. до страхового стажу у відповідності з Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та Постанови правління Пенсійного фонду України від 24.11.2005 року №22-1;
зобов`язати ГУ ПФУ Рівненської області на підставі ст., ст. 8, 46, 55, 58, Конституції України, Основ пенсійного законодавства України, наданих мною доказів до позова по справі 280/10567/24 суддя Богатинський Б.В., та до цієї адміністративної заяви за принципом адміністративного судочинства офіційного з`ясування всіх обставин у справі зарахувати мені без трудової книжки до страхового стажу період роботи на заводі 1 м. 50-річчя СРСР в дитинстві з 26.06.1980 р. по 25.08.1980 р. за який мені нараховувалась та виплачувалась заробітна плата, а заводом перечислялись до Державного бюджету страхові внески на пенсійне страхування;
зобов`язати ГУ ПФУ Рівненської області відшкодувати мені нанесену моральну шкоду в розмірі 152243,16 грн., яка пов`язана з причинно-наслідковим зв`язком протиправної бездіяльності, порушенням мої прав тривалим невиконанням Постанови суду, негативними моїми емоціями, та фізичними муками при неотриманні грошових коштів;
в судовому Рішенні звернути ГУ ПФУ Рівненської області до негайного виконання рішення суду ./ст., ст. 370-372 КАС України/;
відповідно до ст. 382 КАС України зобов`язати відповідача подати звіт про виконання судового рішення в межах судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем на виконання постанови Третього апеляціного адміністративного суду від 13.05.2025 по справі №280/10675/24 не розглянуто питання зарахування до стажу позивача періоду роботи з 26.06.1980 по 25.08.1980. Позивач зазначає, що вказана бездіяльність відповідача призвела до несприятливих наслідків для прав і свобод позивача. Зазначає, що вказаною бездіяльністю відповідач спричинив позивачу моральну шкоду. Просить задовольнити позовні вимоги.
Ухвалою судді від 06.04.2026 позивача звільнено від сплати судового збору за подання позовної заяви до Головного управління Пенсійною фонду України в Рівненській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії у справі №280/2705/26.
Ухвалою судді від 06.04.2026 відкрито провадження у справі та ухвалено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
Відповідач правом на подання відзиву не скористався. 
Відповідно до частини 5 статті 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.
Згідно з частини 4 статті 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Отже, відповідно до вищевказаних приписів КАС України, суд розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, судом встановлено наступне.
Рішенням Запорізького окружного адмінінстративного суду від 24.01.2025 по справі №280/10675/24 у задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання протиправними дій, бездіяльності, скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, - відмовлено повністю.
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 13.05.2025 по справі №280/10675/24 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 24 січня 2025 року скасовано.
Ухвалено нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Визнано протиправним та скасувати рішення управління Пенсійного фонду України в Рівненській області №083950018373 від 16.10.2023.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на підставі заяви позивача від 11.10.2023 зарахувати до страхового стажу період навчально-виробничої практики з 09.06.1980 по 25.06.1980.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області повторно розглянути питання зарахування до стажу періоди роботи з 26.06.1980 по 25.08.1980, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у відповідності до приписів Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постанова правління Пенсійного фонду України 25 листопада 2005 року N 22-1.
Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 01.10.2025 по справі №280/10675/24 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 24.01.2025 та на постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 13.05.2025 у справі № 280/10675/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправними дій, бездіяльності, скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії.
Позивач зазначає, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Рівненській області на виконання Постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 13.05.2025 по справі №280/10675/24 не розглянуто питання зарахування роботи з 26.06.1980 р. по 25.08.1980 р. до страхового стажу у відповідності з Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та Постанови правління Пенсійного фонду України від 24.11.2005 року №22-1. 
Вважаючи вищевказану безділяьність відповідача протиправною, позивач звернувся до суду із вказаним позовом. 
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частиною першою статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.
Частинами другою та четвертою статті 372 КАС України передбачено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання. Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому Законом.
Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі №686/23317/13-а на підставі аналізу положень Закону України «Про виконавче провадження» дійшла висновку, що не можна зобов`язати суб`єкта владних повноважень виконувати судове рішення шляхом ухвалення з цього приводу іншого судового рішення, оскільки примусове виконання рішення суду здійснюється в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження».
Згідно з положеннями частин першої та другої статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до частини першої статті 383 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.
Отже, процесуальним законом встановлено порядок виконання судових рішень в адміністративних справах та визначено певну послідовність дій, які необхідно вчинити для того, щоб зобов`язати відповідача належним чином виконати рішення суду. Ці норми КАС України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача, та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в справі.
Наявність у КАС України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів позивача шляхом подання позову. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому КАС України, який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення.
Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Отже, судове рішення виконується безпосередньо і для його виконання не вимагається ухвалення будь-яких інших, додаткових судових рішень. У разі невиконання судового рішення, позивач має право вимагати вжиття спеціальних заходів впливу на боржника, передбачених законодавством про виконавче провадження, за КАС України. Невиконання судового рішення не може бути самостійним предметом окремого судового провадження.
Суд зазначає, що в межах цієї справи оспорюється бездіяльність відповідача щодо не розгляду питання зарахування роботи з 26.06.1980 р. по 25.08.1980 р. до страхового стажу у відповідності з Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та Постанови правління Пенсійного фонду України від 24.11.2005 року №22-1. В той же час, питання зарахування до страхового стажу позивача періоду роботи з 26.06.1980 по 25.08.1980 було предметом розгляду справи №280/10675/24.
Таким чином, спірні правовідносини у цій справи виникли внаслідок невиконання відповідачем постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 13.05.2025 по справі №280/10675/24, а саме: в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області повторно розглянути питання зарахування до стажу періоди роботи з 26.06.1980 по 25.08.1980, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у відповідності до приписів Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постанова правління Пенсійного фонду України 25 листопада 2005 року N 22-1.
Таким чином заявлені позивачем вимоги стосуються саме порядку виконання судового рішення по справі №280/10675/24.
Отже, якщо позивач вважав, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача на виконання вищевказаного судового рішення порушувалися його права, свободи чи інтереси то він повинен був звернутись до суду в порядку ст.382, 383 КАС України, а не пред`являти новий позов.
Невиконання судового рішення не може бути самостійним предметом окремого судового провадження.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 20.02.2019 в справі № 806/2143/15, від 21.12.2020 в справі № 440/1810/19, від 25.02.2021 в справі № 640/13599/20, від 30.03.2021 в справі № 580/3376/20, від 27.04.2021 в справі № 460/418/20, від 17.01.2023 в справі № 520/5864/22.
Суд враховує, що винесення судового рішення, яке передбачає оцінку судового рішення прийнятого в іншій справі, буде суперечити статті 129-1 Конституції України.
Аналогічна правова позиція висловлена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 03.04.2019 у справі № 820/4261/18 та від 09.07.2019 у справі №826/17587/18, від 28.02.2023 у справі № 260/1898/22, від 16 березня 2023 року у справі № 640/12697/21, від 30 листопада 2023 року у справі № 420/6135/22, від 30 січня 2024 року по справі №320/19014/23 адміністративне провадження № К/990/36544/23, яка підлягає врахуванню судом під час розгляду даної справи.
Також, аналогічний підхід застосував Верховний Суд під час вирішення справ №170/167/17 (постанова від 16.12.2021), № 400/822/20 (постанова від 31.01.2022), № 233/3744/17 (постанова від 20.04.2022), №818/1346/16 (постанова від 30.06.2022), та № 160/2888/23 (постанова від 18.01.2024).
Висновки щодо застосування норм права, що викладені у вказаних постановах Верховного Суду, відповідно до ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України мають бути враховані судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
З огляду на вищенаведене, суд дійшов висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не усуває юридичного конфлікту та не відповідає об`єкту порушеного права, а тому в такий спосіб неможливо захистити чи відновити право у разі визнання його судом порушеним.
Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду в рішеннях від 16.01.2019 у справі № 686/23317/13-а та від 06.02.2019 у справі №816/2016/17.
Також потрібно враховувати те, що суд не має права зобов`язувати виконувати рішення суду шляхом ухвалення нового судового рішення, оскільки порушуються процесуальні норми КАС України.
У зв`язку з вказаним, суд доходить висновку про те, що оскільки позивачем по суті заявлено позовні вимоги щодо захисту своїх прав, які фактично стосуються питання повного виконання (неналежного виконання чи не виконання) постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 13.05.2025 по справі №280/10675/24, то відповідно, ним невірно обрано спосіб захисту свого порушеного права.
Таким чином, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову у вказаній частині позовних вимог.
Суд роз`яснює, що позивач не позбавлений права звернутись до суду в порядку ст.382, 383 КАС України із заявою про вжиття відповідних заходів судового контрою за виконанням постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 13.05.2025 по справі №280/10675/24.
Стосовно вимоги позивача про зобов`язання відповідача виплатити йому моральну шкоду у розмірі 152243,16 грн, суд зазначає наступне.
Згідно з частини 5 статті 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно з частини 1 статті 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Пунктом 3 Постанови Пленум Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 № 4 встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Пунктами 4, 5 Постанови визначено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суди, зокрема, повинні з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Тобто, позивач повинен довести факт завдання йому моральної шкоди, надати належні докази того, що саме дії та/або бездіяльність відповідача призвела до матеріальних втрат і душевних страждань.
При цьому, позивач не обґрунтував наявність безпосереднього причинного зв`язку між шкодою та не розглядом відповідачем питання зарахування роботи з 26.06.1980 р. по 25.08.1980 р. до страхового стажу позивача.
Суд зазначає, що позивачем не надано жодних доказів заподіяння йому душевних страждань, зокрема, доказів погіршення здоров`я або настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, що настали внаслідок незаконних дій (бездіяльності) відповідача. Крім того, позивач не довів, у чому полягає завдана йому моральна шкода.
Таким чином, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову у вказаній частині позовних вимог.
Частиною першою статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Згідно з частинами 1 та 4 статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі відмови в задоволенні позову судові витрати не присуджуються на користь сторони за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
Керуючись статтями 2, 77, 139, 241, 243-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд –
ВИРІШИВ:
У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (33028, м. Рівне, вул. Борисенка Олександра, буд. 7, код ЄДРПОУ 21084076) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, – відмовити повністю.
Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Стрельнікова