П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2026 року 
м. Рівне

Справа № 559/1763/25
Провадження № 22-ц/4815/602/26

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді – Боймиструка С.В., суддів: Ковальчук Н.М., Шимків С.С.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 12 грудня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики,

в с т а н о в и в:
Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики у загальному розмірі 59000,00 грн., а також судових витрат у справі. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що він 18 червня 2022 року за усним договором позики передав ОСОБА_2 у власність 3000 грн. При фактичному одержанні вказаної грошової суми відповідачем була надана розписка від 18.06.2022. Вказана розписка була власноруч заповнена відповідачем та підписана ним особисто. Крім того, за цим договором відповідач зобов`язався сплачувати йому щомісячно відсотки в розмірі 1600 грн (одна тисяча шістсот гривень 00 копійок) за кожні 30 календарних днів до тих пір, поки не погасить борг у повній мірі. Ці зобов`язання позичальника були зафіксовані у наданій ним розписці. Таким чином між ним та відповідачем було укладено договір позики. Починаючи з дня отримання позики (18.06.2022) і по даний час відповідач ще не сплачував йому відсотків та не повернув основної суми боргу за вказаним договором позики. 14 березня 2025 року він звернувся до позичальника із письмовою вимогою про повернення йому боргу та відсотків, однак своїх зобов`язань боржник так і не виконав. Сума боргу відповідача становить: 3 000 грн основної суми боргу, та 56 000 грн - проценти за договором позики за повних 35 періодів тривалістю по 30 календарних днів, які просить стягнути з відповідача на його користь.
Відповідач ОСОБА_2 подав відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти задоволення позову з тих підстав, що розписку він не писав.

Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 12 грудня 2025 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики в загальному розмірі 6000 (шість тисяч) гривень 00 копійок, з яких: 3000 (три тисячі) гривень 00 копійок – сума боргу, 3000 (три тисячі) гривень 00 копійок – сума процентів.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 123 (сто двадцять три) гривні 00 копійок.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції змінити в частині часткового задоволення позову і збільшити суму стягнутих відсотків з 3000 грн до 56000 грн.
Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що згідно зі ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору та визначенні його умов, зокрема щодо розміру процентів за користування позикою.
Апелянт зазначає, що позикодавець має законне право на одержання від позичальника процентів у розмірі та порядку, встановлених договором. Нарахування 56000 грн процентів за період з 18.06.2022 по 06.05.2025 є правомірним виконанням умов договору.
Наголошує на помилковості ототожнення судом першої інстанції процентів за користування позикою (ст. 1048 ЦК України) із неустойкою (ст. 549 ЦК України) чи заходами цивільно-правової відповідальності за прострочення грошового зобов`язання (ст. 625 ЦК України), оскільки ці правові категорії мають різну природу.
Скаржник посилається на ст. 526, 599 та 629 ЦК України, вказуючи, що договір є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відмова суду у стягненні договірних відсотків порушує цей фундаментальний принцип цивільного права.
Відзив у встановлений судом строк не надійшов.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 18.06.2022 ОСОБА_2 взяв у ОСОБА_1 в позику грошові кошти в розмірі 3000,00 грн. та зобов`язався сплачувати щомісячно відсотки в розмірі 1600 грн за 30 календарних днів до тих пір поки не погасить борг в повній мірі. Відповідачем власноруч заповнена та підписана розписка від 18.06.2022 (а.с. 8).
14 березня 2025 року позивач ОСОБА_1 звернувся до відповідача ОСОБА_2 із письмовою вимогою про повернення йому боргу в розмірі 3000 грн та відсотків у розмірі 1600 грн за кожні 30 календарних днів за період часу з 18.06.2022 до дня фактичного повернення основної суми боргу, яка була отримана ОСОБА_2 25.03.2025 (а.с. 9, 10).
Боргова розписка складена 18.06.2022 підтверджує як факт отримання відповідачем коштів за договором позики, так і зобов`язання повернути ці кошти, що не виконані відповідачем, оскільки оригінал розписки надала суду саме сторона позивача.
Згідно розрахунку процентів за договором позики, їхня сума за період з 18.06.2022 по 06.05.2025 складає 56000, 00 грн (а.с. 12). 
Суд першої інстанції задовольняючи позов частково виходив з того, що розмір відсотків за користування позикою є надмірно високим, що суперечить таким принципам цивільного права як розумність та справедливість. Тому, посилаючись на висновки Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18, дійшов висновку, що за справедливе стягнути з відповідача відсотки в розмірі 100% від суми позики, адже такий розмір перевищує облікову ставку НБУ та інфляційні втрати. Крім того суд врахував, що для ОСОБА_1 надання коштів у кредит не є підприємницькою діяльністю, тому встановлення у договорі позики занадто високих відсотків не виправдано високими ризиками від здійснення певного виду господарської діяльності. В розписці від 18.06.2022 не вказана дата повернення коштів, тому термін нарахування відсотків не обмежений жодними часовими проміжками, що додатково ставить позичальника у невигідне положення.

Колегія суддів з висновком про зменшення розміру відсотків не погоджується зважаючи на наступне.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована. До спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України).
З підстав безгрошевості договір позики недійсним не визнавався, як і не спростовувалася справжність підпису ОСОБА_2 у розписці призначенням почеркознавчої експертизи.
За змістом ст. 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
В статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
За змістом статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідач суму боргу не спростував, не надав доказів повернення коштів за договором позики як частково, так і в повному обсязі.
У постанові від 18 березня 2020 року в справі № 902/417/18, на яку посилався суд першої інстанції, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, з огляду на принципи розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і відсотків річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери кредитора. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають правове значення, та, зокрема, зазначених критеріїв суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.
За обставинами справи № 902/417/18 в пункті 5.5 договору сторони дійшли згоди щодо зміни розміру відсоткової ставки, передбаченої частиною другою статті 625 ЦК України, і встановили її в розмірі 40 % річних від несплаченої загальної вартості товару протягом 90 календарних днів з дати, коли товар повинен бути сплачений покупцем, та 96 % річних від несплаченої ціни товару до дня повної оплати з дати закінчення 90 календарних днів.

У справі, що переглядається, сторони погодили саме проценти за користування позикою, передбачені статтею 1048 ЦК України, а не встановлювали інший розмір процентів як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.
Наведені судом першої інстанції висновки Великої Палати Верховного Суду у справі № 902/417/18 стосуються можливості зменшення розміру процентів, що мають компенсаційний характер та застосовуються як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.
Натомість проценти, передбачені статтею 1048 ЦК України, є платою за правомірне користування коштами позикодавця та становлять істотну умову договору позики, погоджену сторонами при його укладенні.
За відсутності спору щодо дійсності правочину, а також вимог про визнання його умов недійсними чи застосування наслідків недійсності правочину, підстав для довільної зміни погодженого сторонами розміру процентів суд не мав. 

Водночас слід вказати на те, що 25 березня 2025 року ОСОБА_2 отримав вимогу позикодавця ОСОБА_1 про повернення позики з нарахованими відсотками.
Згідно абз. 2 ч. 1 ст. 1049 ЦК України, якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
Таким чином до 24 квітня 2025 року включно відповідач мав право виконати обов`язок з повернення позики без настання наслідків прострочення виконання грошового зобов`язання.
Загальний строк користування позикою становив 1042 дні, тобто 34 повних періоди тривалістю 30 календарних днів.
Відтак розмір заборгованості за відсотками належними позикодавцю згідно ст. 1048 ЦК України становитиме 54400 грн.
При цьому колегія суддів виходить з того, що право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за позикою припиняється після спливу визначеного договором строку позики чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Зважаючи на викладене колегія суддів вважає, що суд застосував нерелевантні висновки Верховного Суду і помилково зменшив узгоджений сторонами розмір відсотків за користування позикою.
Водночас позивач при розрахунку не врахував, що строк нарахування відсотків обмежується моментом пред`явлення вимоги про її повне повернення.
Тому апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції змінити збільшивши розмір стягнення заборгованості за відсотками з 3000 гривень до 54400 гривень.
Підставою для прийняття постанови - про зміну рішення відповідно до пунктів 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).
Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Позивачем сплачено судовий збір за подання позову у розмірі 1211,20 грн та судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1996,80 грн.
За результатами перегляду справи судом апеляційної інстанції позов задоволено на 97,29%, тому з відповідача на користь позивача слід стягнути 1178,37 грн судового збору за подання позову та 1942,68 грн судового збору за подання апеляційної скарги.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 12 грудня 2025 року змінити в частині стягнення заборгованості за відсотками та розподілу судового збору.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики в загальному розмірі 57400 гривень 00 копійок, з яких: 3000 (три тисячі) гривень 00 копійок – сума боргу, 54400 (п`ятдесят чотири тисячі чотириста) гривень 00 копійок – сума процентів.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути з Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 1178,37 грн - за подання позову та 1942,68 грн - за подання апеляційної скарги
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Судді:          Боймиструк С.В.

Ковальчук Н.М.

Шимків С.С.