Справа № 158/1101/26
Провадження № 2/0158/674/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

11 червня 2026 року м. Ківерці

Ківерцівський районний суд Волинської області в складі:
головуючого судді - Корецької В.В.
за участю секретаря - Процик Л.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Ківерці в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визначення додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщини, -
в с т а н о в и в :
Адвокат Поліщук В.А., який діє в інтересах ОСОБА_1 ,. звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визначення додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщини.
Позовні вимоги мотивовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла матір ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , після смерті якої залишилось спадкове майно. Зазначає, що при житті матір ОСОБА_4 залишила заповіт, відповідно до якого усе майно заповіла ОСОБА_2 .
Зазначає, що оскільки йому було відомо, що заповіт, який був складений матір`ю не на його ім`я, його перебування за межами України з 2023 року та необізнаність з тонкощами законодавства, що регулює спадкові правовідносини він із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 до нотаріуса не звертався, помилково вважав, що реєстрації місця проживання із спадкодавцем також є підставою для прийняття спадщини, що призвело до пропущення строку для подання заяви про прийняття спадщини.
Водночас, він є інвалідом ІІ групи, а тому в силу ст. 1241 ЦК України має право на обов`язкову частку в спадщині, яка відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_1 .
З врахуванням наведеного просить суд визначити ОСОБА_1 додатковий місячний строк достатній для подання заяви про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Ухвалою судді Ківерцівського районного суду Волинської області від 16.03.2026 року було відкрито провадження в даній справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження у підготовчому засіданні.
30.03.2026 року від представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Радюк З.О. до суду подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого остання зазначила, що ОСОБА_5 до суду подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого остання зазначила, що позивачем не наведено доказів існування перешкод для подання заяви на прийняття спадщини у передбачені законом строки, а також поважності причин такого пропуску. Також твердження, що перебування останнього за кордоном перешкоджало реалізувати право на подання заяви про прийняття спадщини до нотаріуса не заслуговує на увагу, відтак просила у задоволенні позовних вимог відмовити.
Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 08.04.2026 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті.
Представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Поліщук В.А. у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без її участі, заявлені вимоги підтримав та просив їх задовольнити.
Представник відповідача ОСОБА_2 – адвокат Радюк З.О. у судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, заявлені вимоги не визнала, просила у їх задоволенні відмовити.
Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, щодо вирішення справи поклалась на розсуд суду.
Всебічно проаналізувавши та дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов до наступного висновку.
Відповідно до положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
За змістом ст. 12 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданими учасниками справи. 
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 01.04.2025 року /а.с.7/.
З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 та відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 є дітьми спадкодавця ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідно до заповіту від 21.03.2025 року ОСОБА_4 заповіла усе своє майно, яке буде належати їй на день смерті та з чого б воно не складалося заповіла своїй дочці ОСОБА_2 /а.с.56/.
У судовому засіданні також встановлено, що позивач по справі ОСОБА_1 на момент смерті спадкодавця ОСОБА_4 , є інвалідом ІІ групи, що підтверджується копією пенсійного посвідчення № НОМЕР_2 від 17.01.2023 року /а.с.19/.
Згідно копії роз`яснення державного нотаріуса Ківерцівської державної нотаріальної контори №280/01-16 від 15.05.2026 року ОСОБА_1 не подав заяву про прийняття спадщини в шестимісячний строк та не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а тому видати свідоцтво про право на спадщину в порядку ст. 1241 ЦК України не є можливим, рекомендовано звернутися до суду для продовження строку для прийняття спадщини /а.с.73/.
Відповідно до статей 1216, 1217 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не відмовився від неї.
Згідно зі статтею 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
Отже, закон розрізняє факти, які свідчать про прийняття спадщини особою, яка на час відкриття спадщини постійно проживала зі спадкодавцем, та особою, яка на час відкриття спадщини не проживала (постійно не проживала) зі спадкодавцем.
Подання заяви про прийняття спадщини є дією, яку повинен вчинити спадкоємець, який бажає прийняти спадщину тоді, коли такий спадкоємець не проживав на час відкриття спадщини постійно зі спадкодавцем. Відповідно, пропустити строк на прийняття спадщини може лише спадкоємець, який на час відкриття спадщини постійно не проживав зі спадкодавцем.
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 20 січня 2021 року у справі № 752/11156/18-ц (провадження № 61-14082св20).
Водночас відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.
За змістом зазначеної статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є ті, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
Правила частини третьої статті 1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо: 1) спадкоємець пропустив строк для прийняття спадщини; 2) у спадкоємця були перешкоди для подання заяви для прийняття спадщини; 3) ці обставини визнані судом поважними.
Отже, лише якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.
Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку для прийняття спадщини, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. Водночас необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
Судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, незнання про існування заповіту, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини, невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, проживання у спадковому майні після відкриття спадщини, несприятливі погодні умови тощо.
Аналогічні висновки зазначені у постанові КЦС ВС від 16.08.2023 у справі № 758/13293/18.
Крім того, оцінка поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини повинна, у першу чергу, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду.
Подібних висновків, дійшов Верховний Суд України у постановах від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1486цс15, від 23 серпня 2017 року у справі № 6-1320цс17 та Верховний Суд у постановах від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17, від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16, від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18, від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18.
У вказаній справі, причинами пропуску строку для прийняття спадщини представник позивача вказав: перебування за межами території України та необізнаність про необхідність звернення до нотаріальної контори саме в шестимісячний строк.
Такі причини пропуску строку для прийняття спадщини, на переконання суду, не можна вважати поважними з огляду на таке.
Зокрема, юридична необізнаність позивача щодо строку прийняття спадщини, з огляду на незмінну практику судів касаційної інстанції у цій категорії справ, не відноситься до об`єктивних, непереборних, істотних труднощів, які перешкоджали б поданню позивачем заяви про прийняття спадщини у встановлений законом строк.
Разом з тим, факт постійного перебування позивача за межами території України не пояснює факт існування у позивача об`єктивних, непереборних, істотних труднощів для неподання заяви про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , у визначний законом строк, з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 1270 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах – уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.
Згідно Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, спадкоємці не позбавлені можливості реалізувати свої спадкові права шляхом подання відповідних заяв про прийняття спадщини засобами поштового зв`язку.
Як вбачається п.п. 3.11.3 Положення про порядок вчинення нотаріальних дій в дипломатичних представництвах та консульських установах України, затвердженого спільним наказом Міністерства юстиції України, Міністерства закордонних справ України від 27.12.2004 року №1472/5/310, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.12.2004 року за №1649/10248, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати консулу заяву про прийняття спадщини.
Разом з тим, у постанові Верховного Суду від 13 квітня 2023 року у справі № 607/13549/21 зазначено, що перебування спадкоємців за межами країни не є поважними причинами пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, які унеможливили чи в інший спосіб перешкодили вчасно здійснити таку дію.
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 11.02.2019 року в справі №460/2967/15-ц, від 15.02.2021 року в справі №569/12599/18, від 21.10.2021 року в справі №332/3796/19, від 08.06.2022 року в справі №571/731/21, від 27.06.2022 року в справі №202/1188/19, від 14.11.2022 року в справі №148/1923/20, від 20.09.2023 у справі № 638/16540/20
Крім того, представник позивача не обґрунтував належними доказами того, чого заяву про прийняття спадщини було подано лише 11.05.2026 року (в ході перебування вказаної справи на розгляді, в суді).
Суд також звертає увагу на те, що посилання представника позивача про наявне у позивача ОСОБА_1 права на обов`язкову частку у спадщині, як підстава для визначення додаткового строку для прийняття спадщини не заслуговують на увагу з огляду на наступне.
Відповідно до ст.1261 ЦК України право на обов`язкову частку це суб`єктивне майнове право окремих спадкоємців першої черги отримати певну частку у спадщині, незалежно від змісту заповіту.
Спадкування обов`язкової частки є правом, а не обов`язком спадкоємця і реалізується лише в разі прийняття ним спадщини. Якщо необхідний спадкоємець (таку назву мають суб`єкти права на обов`язкову частку) не прийняв спадщину або відмовився від неї, спадкування здійснюється в загальному порядку. При цьому слід ураховувати правила ст. 1268 ЦК, за якими певні особи (малолітні, неповнолітні, недієздатні особи, а також особи, дієздатність яких обмежено, особи, які спільно проживали із спадкодавцем на час відкриття спадщини) вважаються такими, що прийняли спадщину, якщо протягом встановленого строку не подали заяву про відмову від неї. Перелік цих осіб може збігатися з колом осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині.
Якщо необхідний спадкоємець не вказаний у ч. 3 і ч. 4 ст. 1268 ЦК, йому необхідно подавати заяву про прийняття спадщини або відмову від її прийняття на загальних підставах, як і будь-якому іншому спадкоємцю, виключення для необхідного спадкоємця закон не встановлює. Так само, сама по собі наявність права на обов`язкову частку у спадщині не є поважною причиною для визначення додаткового строку для прийняття спадщини у порядку ч. 3 ст. 1272 ЦК.
У судовому засіданні встановлено, що не заперечується сторонами по справі, позивач ОСОБА_1 на момент смерті спадкодавця – матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебував за межами території України, тобто фактично постійно не проживав з нею.
Суд звертає увагу позивача та його представника на те, що право на обов`язкову частку не означає автоматичного успадкування; його необхідно прийняти шляхом подання заяви нотаріусу або фактичного прийняття (проживання разом із спадкодавцем). Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі №483/597/16-ц.
Відтак, позивач та його представник не довів суду існування об`єктивних та неподоланних перешкод для прийняття ОСОБА_1 спадщини після смерті матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких, суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Статтею 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення.
Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків.
Щодо інших доводів сторін, то Європейський суд з прав людини неодноразово зазначає (Рішенням ЄСПЛ у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 (заява № 4909/04, п. 58 Рішення)), що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994, п. 29).
З огляду на викладене, суд вважає, що вказані причини пропуску позивачем строку для подання заяви про прийняття спадщини не є поважними.
Водночас, суд звертає увагу на те, що позивач не був позбавлений можливості скористатись правничою допомогою за місцем свого проживання як на території України так і за її межами, з метою отримання консультацій щодо правильного порядку оформлення спадщини, враховуючи ті обставини, які у них склались (віддаленість місця проживання від місця відкриття спадщини, необізнаність щодо спадкового законодавства, тощо).
З врахуванням вищевикладеного, беручи до уваги те, що суд дійшов висновку про відсутність поважних причин, пов`язаних з об`єктивними, не переборними, істотними труднощами для вчасного подання позивачем заяви про прийняття спадщини, що залишилась після смерті матері, позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд враховує положення ст. 141 ЦПК України, відповідно до якої, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору за подання цього позову, враховуючи, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати необхідно віднести за рахунок держави.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 3, 12, 18, 76 -77, 81, 141, 210-246, 260-261, 268, 280-289, 354-355 ЦПК України, ст. ст. 1216, 1220, 1223, 1241, 1268, 1269 ЦК України, суд,-
у х в а л и в :
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_6 про визначення додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщини - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
На виконання п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України суд зазначає повне найменування сторін та інших учасників справи:
Позивач – ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 .
Представник позивача – адвокат Поліщук Віталій Анатолійович, адреса: м. Луцьк, вул. Кравчука, 8/46, Волинської області.
Відповідачі: 
– ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_2 ;
- ОСОБА_6 , адреса: АДРЕСА_3 .
Представник ОСОБА_2 – адвокат Радюк Зоя Олександрівна, адреса: м. Ківерці, вул. Соборності, 6А, Луцького району Волинської області.

Суддя Ківерцівського районного суду В.В. Корецька