ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4591/26 Справа № 215/171/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Лиходєдов А. В. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2026 року м. Кривий Ріг
справа № 215/171/25 
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Остапенко В.О.,
суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.,
секретар судового засідання Дяченко Д.П.
сторони:
позивач  ОСОБА_1 
відповідач  ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 січня 2026 року, яке ухвалено суддею Лиходєдовим А. В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 29 січня 2026 року, 

УСТАНОВИВ:

В січні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання.
В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що відповідач ОСОБА_2 , є її батьком. 
Позивач вказує, що з 02 вересня 2024 року вона є студенткою 1 курсу освітнього рівня «Бакалавр», групи ГРС-14, денної форми здобуття освіти за кошти фізичних осіб Київського університету культури. Термін навчання закінчується 30 червня 2028 року. Відповідно до Договору № 47741 від 19 серпня 2024 року про здобуття вищої освіти, сума навчання щомісячно складає - 5 100 грн, платником послуги є її матір - ОСОБА_3 . 
В зв`язку з тим, що вона досягла повноліття, продовжує навчання, а відповідач добровільно їй не допомагає, окрім аліментів до повноліття, позивач вимушена звернутися до суду про стягнення з батька аліментів.
Позивач зазначає, що вона самостійно дбає про свій добробут, несе витрати на придбання їжі, одягу, канцелярського приладдя, підручників, сплачує мережу Інтернет та інше. 
Також зазначає, що оскільки вона навчається на денній формі навчання, то не має можливості працювати та весь свій вільний час приділяє навчанню. 
На підставі наведеного вище позивач просила суд стягнути з відповідача аліменти в розмір 1/4 частки всіх видів його доходу, в зв`язку з продовженням навчання, щомісячно, з дня звернення з позовною заявою до суду до закінчення навчання, але не більше як до досягнення нею 23 років. 
Рішенням Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 січня 2026 року позовні вимоги задоволено частково.
Вирішено стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на її утримання, у зв`язку із продовженням навчання, в розмірі 1/6 частини його доходу, щомісячно, починаючи з 09 січня 2025 року по 30 червня 2028 року, але не більше ніж до досягнення нею 23 років. В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір на користь держави в розмірі 1 211 грн 20 коп. 
Зазначено, що у частині стягнення аліментів у розмірі місячного платежу рішення підлягає негайному виконанню.
Відповідач ОСОБА_2  в апеляційній скарзі просить рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 січня 2026 року скасувати та ухвалити нове рішення у справі про відмову в задоволенні позовних вимог позивача. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження обставин самостійного забезпечення власного добробуту та понесення витрат на харчування, одяг, канцелярське приладдя тощо, а також не наведено причин неможливості подання таких доказів. 
Крім того, відповідач послався на те, що він проходить військову службу у Збройних Силах України та у зв`язку з отриманим пораненням перебуває на лікуванні, унаслідок чого виведений поза штат військової частини й отримує грошове забезпечення у мінімальному розмірі. Відповідач також зазначив про необхідність здійснення витрат на придбання лікарських засобів, а також про наявність на його утриманні неповнолітньої доньки 2015 року народження, на утримання якої з нього стягуються аліменти на підставі судового наказу та зі сплати яких він має борг, хворої дружини та непрацездатної матері.
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
Заслухавши суддю-доповідача, відповідача ОСОБА_2 , який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Судом установлено та з матеріалів справи убачається, що позивачка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є дочкою відповідача.
Позивач навчається на І курсі Київського університету культури, ІV рівня акредитації, освітнього рівня «Бакалавр», за освітньою програмою «Готельно-ресторана справа, за спеціальністю 241 «Готельно-ресторана справа», групи ГРС-14 денної форми здобуття освіти за кошти фізичних та/або юридичних осіб. 
Згідно договору № 47741 про здобуття вищої освіти від 19 серпня 2024 року загальний строк надання освітньої послуги з 02 вересня 2024 року по 20 червня 2028 року. 
Відповідно до п. 4.1. розділу 4 зазначеного Договору, позивачем обрано наступний порядок оплати освітньої послуги : г) помісячна оплата - сума до оплати за місяць навчання 5 100 грн, перша оплата здійснюється до 15 листопада за перший місяць другого семестру навчання, термін оплати за наступні місяці, згідно графіку щомісячної оплати, який затверджується додатково. Замовником (Платником) цього Договору зазначено - ОСОБА_3 .
Також судом установлено, що відповідач ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі з матір`ю позивачки - ОСОБА_3 , зареєстрованому у відділі РАЦС Тернівського районного управління юстиції міста Кривого Рогу Дніпропетровської області 07 серпня 2007 року, актовий запис № 223.
03 грудня 2020 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , згідно з рішенням Тернівського районного суду від 03 грудня 2020 року, було розірвано.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивачка просила стягувати з відповідача на її користь аліменти в розмірі 1/4 частини від його доходів на себе, мотивуючи тим, що має потребу у матеріальній допомозі від свого батька у зв`язку з навчанням.
Задовольняючи частково позовні вимоги, судом першої інстанції враховано положення СК України у відповідності із яким, правове зобов`язання по утриманню повнолітніх дітей, які продовжують навчання покладено в рівній мірі на обох батьків, батьки зобов`язані утримувати повнолітніх дітей, які навчаються, за умови, що вони можуть надавати таку допомогу, а повнолітня дитина потребує допомоги у зв`язку із навчанням.
Також, з урахуванням положень ст. 182 СК України, суд дійшов висновку, що з відповідача слід стягнути аліменти на утримання позивачки у розмірі 1/6 частки від заробітку (доходу) останнього, оскільки на утриманні відповідача знаходиться ще неповнолітня дочка.
З висновком суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд, оскільки судом першої інстанції обставини справи з`ясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.
Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують враховуючи наступне.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 pоку № 789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 pоку, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Статтею 53 Конституції України встановлено, що кожен має право на освіту. Повна загальна середня освіта є обов`язковою. Держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах; розвиток дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійно-технічної, вищої і післядипломної освіти, різних форм навчання; надання державних стипендій та пільг учням і студентам.
Сімейний кодекс України виходить із принципу рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина.
Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються главою 16 СК України.
Відповідно до ст. 198 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати.
За правилами ч. 1, 2 ст. 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання.
Статтею 200 СК України передбачено, що суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.
Статтею 182 СК України встановлені обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів.
При визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 серпня 2018 року у справі № 748/2340/17 зроблено висновок по застосуванню статті 199 СК України, який полягає в тому, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: походження дитини від батьків або наявність між ними іншого юридично значущого зв`язку (усиновлення); досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину).
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
При встановленні потреби в утриманні повнолітньої дитини суд повинен враховувати всі джерела, що утворюють її дохід, обов`язок обох батьків з надання відповідної матеріальної допомоги та спроможність останніх її надавати.
Наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину) є обов`язковою складовою сукупності юридичних фактів, на підставі яких виникає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття.
При визначенні розміру аліментів з одного з батьків, суд бере до уваги можливість надання утримання другим із батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.
При визначенні розміру аліментів мають бути враховані вартість навчання, вартість підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження.
Аналогічна правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі № 761/10510/17.
Верховний Суд у постанові від 01 грудня 2021 року у справі № 753/20347/20 наголосив, що стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, що продовжують навчатися, до досягнення ними 23 років.
У постанові від 16 лютого 2022 року у справі № 381/2423/20 Верховний Суд дійшов висновків, що стягнення аліментів на дитину, яка продовжує навчання, є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, потрібних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років. На відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах на дитину (стаття 185 СК України), правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). Обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття, існує незалежно від форми навчання. При визначенні розміру аліментів потрібно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Приписи цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами.
З системного аналізу вказаних норм слідує, що під час розгляду справ за позовом про стягнення аліментів на повнолітніх дітей, які продовжують навчання, підлягають доказуванню та встановленню обставини, зокрема, потреба повнолітньої дитини в матеріальній допомозі у зв`язку з навчанням та наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.
Приписами ст. 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
На думку колегії суддів, суд першої інстанції, у повній мірі проаналізувавши вищенаведені норми та вивчивши матеріали справи, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання у визначеному судом розмірі.
Вирішуючи питання про визначення розміру аліментів на утримання повнолітньої дочки, яка продовжує навчання, колегія суддів апеляційного суду враховує, що розмір аліментів, визнавчений судом першої інстанції, є достатньо обгрунтованим враховуючи те, що відповідач здійснює утримання дитини від іншого шлюбу ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Саме такий розмір аліментів відповідатиме вимогам розумності і справедливості, буде необхідним та достатнім для забезпечення витрат на навчання і, разом із тим, співмірним з урахуванням мети аліментного зобов`язання.
Крім того, відповідно до статей 192, 201 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду, не є сталим і може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Безпідставними є доводи скарги відповідача про те, що він проходить військову службу у Збройних Силах України та у зв`язку з отриманим пораненням перебуває на лікуванні, унаслідок чого виведений поза штат військової частини й отримує грошове забезпечення у мінімальному розмірі, оскільки суд першої інстнації дійшов обгрунтованого висновку про те, що відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження таких обставин як відсутність грошового забезпечення, виведення відповідача поза штат, довідки про розмір доходів, довідки з ДПС чи ПФУ.
Колегія суддів зауважує на тому, що собі факт не працевлаштування або отримання мінімального доходу, за відсутності належних і допустимих доказів неможливості надання матеріальної допомоги, не звільняє особу від обов`язку утримувати дитину. Такий правовий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 15 травня 2018 року у справі № 234/6207/17 (провадження № 61-7802св18), відповідно до якої посилання платника аліментів на відсутність роботи чи складне матеріальне становище саме по собі не є підставою для звільнення від аліментного обов`язку.
Посилання апелянта на те, що він має зобов`язання з утримання неповнолітньої доньки 2015 року народження, на утримання якої з нього стягуються аліменти на підставі судового наказу та зі спати яких він має борг, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки вказана обставина дійсно свідчить факт існування зобов`язань, проте в матеріалах справи відсутні докази надмірного матеріального навантаження на відповідача. Так, відповідач не надав суду довідки ДВС про фактичний розмір поточних відрахувань станом на момент розгляду даного спору, а наданий розрахунок заборгованості не дає можливості оцінити поточний розмір утримань.
Щодо доводів апеляційної скарги відповідача про знаходення на його утриманні хворої дружини та непрацездатної матері, клегія суддів вважає за необхідне вказати, що надана довідка з закладу охорони здоров`я щодо стану здоров`я дружини відповідача не є належним та допустимим доказом факту утримання, оскільки відомості, зазначені в ній щодо осіб, які перебувають на утриманні, вносяться зі слів пацієнта та не підтверджуються відповідними первинними документами. Пенсійне посвідчення, у свою чергу, підтверджує лише наявність у особи статусу пенсіонера, однак не засвідчує факту перебування на утриманні відповідача чи факту їх спільного проживання.
Документи, які могли б підтвердити вказані обставини (довідка про склад сім`ї, довідка ПФУ про доходи, докази фактичного утримання), відповідачем як суду першої інстнації, так і суду апеляційної інстанції, надані не були.
Доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимогст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Колегія суддів зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28 травня 2020 року у справі № 909/636/16.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13 березня 2018 року Верховного Суду по справі № 910/13407/17.
З огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд першої інстанції дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення. 
Рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 січня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повне судове рішення складено 28 квітня 2026 року.

Головуючий: 

Судді: