ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 580/1095/25 Суддя (судді) першої інстанції: Віталіна ГАЙДАШ

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2026 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача Аліменка В.О.,
суддів Безименної Н.В., Вівдиченко Т.Р.
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Уманське племпідприємство" на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 07 квітня 2025 р. у справі за адміністративним позовом Приватного акціонерного товариства "Уманське племпідприємство" до Жашківської міської ради Черкаської області про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії-

В С Т А Н О В И Л А:

Приватне акціонерне товариство «Уманське племпідприємство» звернулося до суду з адміністративним позовом, в якому просило визнати протиправним та скасувати рішення Жашківської міської ради від 20.12.2024 №26-696/VIII та зобов`язати відповідача повторно розглянути клопотання щодо викупу земельної ділянки кадастровий номер 7120910100:05:001:1070.
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 07 квітня 2025 року у задоволенні позову відмовлено повністю.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про правомірність рішення відповідача, оскільки поклав в основу судового рішення обставини, які не були зазначені у самому рішенні органу місцевого самоврядування, а також не надав належної оцінки доказам та фактичним обставинам справи.
Згідно п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
За змістом частини першої статті 309 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції має бути розглянута протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.
За приписами частини другої статті 309 Кодексу адміністративного судочинства України у виняткових випадках апеляційний суд за клопотанням сторони та з урахуванням особливостей розгляду справи може продовжити строк розгляду справи, але не більш як на п`ятнадцять днів, про що постановляє ухвалу.
Згідно з частиною четвертою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі.
Пунктом 1 статті 6, ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року, Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплено право вирішення спірного питання упродовж розумного строку.
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду, з метою забезпечення повного та всебічного розгляду справи, а також прийняття законного та обґрунтованого рішення з дотриманням процесуальних прав усіх учасників судового процесу, дійшла висновку про наявність підстав для продовження строку розгляду апеляційної скарги на розумний строк.
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачу належить право постійного користування земельною ділянкою кадастровий номер 7120910100:05:001:1070, що підтверджується державним актом та відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно . Реалізуючи надане законом право, позивач звернувся до Жашківської міської ради із клопотанням про надання дозволу на укладення договору купівлі-продажу зазначеної земельної ділянки, додавши до нього необхідні документи .
Рішенням Жашківської міської ради від 20.12.2024 №26-696/VIII у наданні такого дозволу відмовлено. При цьому зі змісту зазначеного рішення вбачається, що воно не містить посилань на неподання позивачем повного пакету документів чи відсутність документів, що підтверджують право власності на нерухоме майно, розташоване на земельній ділянці, а наведені у ньому формулювання стосуються обставин, пов`язаних із умовами продажу земельної ділянки, зокрема щодо її вартості та відсутності проведення земельних торгів .
Враховуючи наведені обставини, позивач звернувся до суду із цим позовом за захистом свого порушеного права.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не подано повного пакету документів, передбаченого частиною другою статті 128 Земельного кодексу України, зокрема документів, що посвідчують право власності на нерухоме майно, розташоване на спірній земельній ділянці, що, на переконання суду, є підставою для відмови у продажу такої земельної ділянки відповідно до пункту «а» частини п`ятої статті 128 Земельного кодексу України.
Разом з тим, колегія суддів не може погодитися із зазначеним висновком суду першої інстанції, оскільки він ґрунтується на неправильному застосуванні норм матеріального права та зроблений без урахування фактичних обставин справи, встановлених судом, а також змісту оскаржуваного рішення суб`єкта владних повноважень.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Зазначений конституційний принцип є фундаментальним для всієї системи публічно-правових відносин та передбачає, що будь-яке рішення суб`єкта владних повноважень повинно бути не лише формально прийняте в межах компетенції, але й відповідати вимогам законності, обґрунтованості та передбачуваності.
Цей принцип знаходить свій розвиток у положеннях статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якої при здійсненні правосуддя адміністративні суди перевіряють рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, зокрема, на відповідність критеріям законності, обґрунтованості, пропорційності та недискримінаційності, а також з`ясовують, чи прийняті такі рішення добросовісно та з урахуванням усіх обставин, що мають значення для їх прийняття.
Правовідносини, що виникли між сторонами у цій справі, регулюються, зокрема, статтями 116, 122, 127, 128 Земельного кодексу України, які визначають порядок набуття права власності на земельні ділянки державної та комунальної власності, повноваження органів місцевого самоврядування у сфері розпорядження землями, а також процедуру продажу земельних ділянок.
Відповідно до частини третьої статті 128 Земельного кодексу України орган місцевого самоврядування, розглянувши клопотання зацікавленої особи, зобов`язаний прийняти мотивоване рішення, у тому числі у разі відмови — із зазначенням обґрунтованих причин такої відмови. При цьому частиною п`ятою зазначеної статті встановлено вичерпний перелік підстав для відмови у продажу земельної ділянки, що виключає можливість довільного чи розширеного тлумачення таких підстав суб`єктом владних повноважень.
Таким чином, обов`язок органу місцевого самоврядування щодо належного мотивування свого рішення є не формальним, а сутнісним, оскільки саме з наведених у рішенні підстав особа має можливість зрозуміти причини відмови у реалізації свого права, а суд — здійснити ефективний контроль за законністю такого рішення.
Зазначений підхід узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постановах від 10.04.2019 у справі №826/8917/17 та від 20.02.2019 у справі №826/12123/16, відповідно до яких рішення суб`єкта владних повноважень повинно містити належне правове та фактичне обґрунтування, а орган не вправі обґрунтовувати правомірність свого рішення у суді іншими підставами, ніж ті, що були зазначені у самому рішенні на момент його прийняття. У постанові від 17.10.2018 у справі №826/20221/15 Верховний Суд також наголосив, що суд, здійснюючи перевірку правомірності рішення, не може підміняти собою суб`єкта владних повноважень та формувати нові мотиви такого рішення.
Аналогічні стандарти закріплені у практиці Європейського суду з прав людини, який у рішеннях у справах «Suominen v. Finland», «Hirvisaari v. Finland» та «Серявін та інші проти України» зазначив, що обов`язок державних органів надавати належні та достатні підстави своїх рішень є складовою права на справедливий суд та елементом принципу належного здійснення правосуддя, а відсутність чітких мотивів рішення свідчить про його свавільний характер.
З урахуванням наведеного, перевірка правомірності рішення суб`єкта владних повноважень має здійснюватися виключно в межах тих фактичних обставин та правових підстав, які були покладені в основу такого рішення на момент його прийняття. Водночас зі змісту рішення Жашківської міської ради від 20.12.2024 №26-696/VIII не вбачається, що підставою для відмови у наданні дозволу на викуп земельної ділянки було неподання позивачем повного пакету документів, зокрема документів, що підтверджують право власності на нерухоме майно.
Натомість суд першої інстанції, визнаючи правомірним рішення відповідача, фактично поклав в основу свого висновку обставини, які не були зазначені у самому рішенні суб`єкта владних повноважень, а саме неподання позивачем повного пакету документів. Такий підхід свідчить про те, що суд першої інстанції вийшов за межі предмета доказування у справі, підмінив мотиви рішення органу місцевого самоврядування власними припущеннями та фактично виправдав рішення відповідача з підстав, які не існували на момент його прийняття.
Крім того, колегія суддів враховує, що підстави, наведені безпосередньо у рішенні відповідача, не відповідають вичерпному переліку підстав для відмови, визначеному частиною п`ятою статті 128 Земельного кодексу України, що свідчить про прийняття такого рішення не у спосіб, визначений законом, та з порушенням принципу законності.
За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що рішення Жашківської міської ради від 20.12.2024 №26-696/VIII є протиправним, оскільки не містить належного обґрунтування, прийняте з порушенням вимог чинного законодавства та принципів публічного права, а рішення суду першої інстанції, яким відмовлено у задоволенні позову, є незаконним та необґрунтованим, у зв`язку з чим підлягає скасуванню.
Колегія суддів при розгляді апеляційної скарги вказує на імперативні приписи ч. 5 ст. 242 КАС України, якими передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.
Оцінюючи інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі “Ruiz Torija v. Spain” від 09 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
При цьому, згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на Відповідача.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що доводи апеляційної скарги спростовують правомірність висновків суду першої інстанції.
Зі змісту ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно з частиною 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Розглянувши доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції постановлено за неповного з`ясування обставин справи та порушенням норм матеріального права, тому наявні підстави для його скасування та ухвалення нового судового рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Уманське племпідприємство" - задовольнити.
Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 07 квітня 2025року – скасувати та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги Приватного акціонерного товариства "Уманське племпідприємство"- задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати рішення Жашківської міської ради Черкаської області від 20.12.2024р. №26-696/VIII.
Зобов`язати Жашківську міську раду повторно розглянути клопотання приватного акціонерного товариства «Уманське племпідприємство» щодо викупу земельної ділянки кадастровий номер 7120910100:05:001:1070, площею 36.8133 га, цільове призначення – для іншого сільськогосподарського призначення, для виробничих потреб, що розташована Черкаська область, Уманський район, в адмінмежах Жашківської міської ради.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Жашківської міської ради Черкаської області (код ЄДРПОУ 36000377) на користь Приватного акціонерного товариства "Уманське племпідприємство" (код ЄДРПОУ 00709543) судові витрати зі сплати судового збору в сумі 7570 (сім тисяч п`ятсот сімдесят) грн 00 коп.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та не підлягає касаційному оскарженню, відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Суддя-доповідач В.О. Аліменко

Судді Н.В. Безименна

Т.Р. Вівдиченко