УХВАЛА

17 червня 2026 року
м. Київ

справа №520/24034/25
адміністративне провадження №К/990/19433/26

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Мельник-Томенко Ж.М.,
суддів: Радишевської О.Р.,  Соколова В.М., 
перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 25.11.2025 та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 16.03.2026 у справі №520/24034/25 за позовом ОСОБА_1 до Південної міської ради Харківського району Харківської області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Південної міської ради Харківського району Харківської області, у якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність Південної міської ради Харківського району Харківської області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 , інваліду другої групи, грошової компенсації за невикористані календарні дні основної відпустки як інваліду війни за період 2024 року (тридцять діб) та 2025 року (двадцять п`ять діб);
- зобов`язати Південну міську раду Харківського району Харківської області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні основної відпустки як інваліду війни другої групи за період 2024 року (тридцять діб) та 2025 року (двадцять п`ять діб).
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 25.11.2025, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 16.03.2026, у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій, 20.03.2026 ОСОБА_1 через підсистему "Електронний суд" подав касаційну скаргу до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 06.04.2026 зазначену касаційну скаргу повернуто особі, яка її подала, на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
07.04.2026 ОСОБА_1 через підсистему "Електронний суд" вдруге подав касаційну скаргу до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 27.04.2026 зазначену касаційну скаргу повернуто особі, яка її подала, на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України.
29.04.2026 ОСОБА_1 через підсистему "Електронний суд" подав касаційну скаргу (провадження №К/990/19433/26) на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 25.11.2025 та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 16.03.2026 у справі №520/24034/25 до Верховного Суду.
Водночас 29.04.2026 ОСОБА_1 через підсистему "Електронний суд" подав ще одну касаційну скаргу (провадження №К/990/19437/26) на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 25.11.2025 та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 16.03.2026 у справі №520/24034/25 до Верховного Суду.
Того ж дня ОСОБА_1 через підсистему "Електронний суд" надіслав заяву такого змісту: "Прошу документи користувача по провадженню № К/990/19433/26 до справи № 520/24034/25 від 10.09.2025 вважати як помилково надіслані.".
Ураховуючи, що у період з 02.05.2026 до 10.05.2026 суддя Мельник-Томенко Ж.М. перебувала у відрядженні, у період з 06.05.2026 до 12.05.2026 суддя Желєзний І.В. перебував у відпустці, 11.05.2026 суддя Радишевська О.Р. перебувала у відпустці, у період з 12.05.2026 до 18.05.2026 суддя Радишевська О.Р. перебувала у відрядженні, у період з 19.05.2026 до 28.05.2026 суддя Желєзний І.В. перебував у відпустці, питання щодо розгляду матеріалів касаційної скарги вирішувалося після припинення обставин, які перешкоджали такому розгляду.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.06.2026, який здійснено на підставі розпорядження в.о. заступника керівника Апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду від 01.06.2026 № 588, визначено новий склад колегії суддів: головуючий суддя (суддя-доповідач) - Мельник-Томенко Ж.М., судді: Радишевська О.Р., Соколов В.М.
Ухвалою Верховного Суду від 02.06.2026 зазначену касаційну скаргу залишено без руху та надано скаржнику строк для усунення її недоліків шляхом надіслання до суду касаційної інстанції заяви, в якій скаржнику необхідно визначитися, яку з двох касаційних скарг він підтримує (провадження № К/990/19433/26 або провадження № К/990/19437/26), а яку відкликає у порядку, передбаченому статтею 337 КАС України.
04.06.2026 до Верховного Суду надійшла заява ОСОБА_1 про відкликання касаційної скарги у справі №520/24034/25, провадження № К/990/19437/26. 
Ухвалою Верховного Суду від 16.06.2026 заяву ОСОБА_1 про відкликання касаційної скарги задоволено. Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 25.11.2025 та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 16.03.2026 у справі №520/24034/25, провадження № К/990/19437/26 повернуто скаржнику.
За правилами частини першої статті 334 КАС України за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.
Перевіривши матеріали касаційної скарги, Верховний Суд зазначає таке.
Згідно зі статтею 329 КАС України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.
Строк на подання касаційної скарги також може бути поновлений у разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною п`ятою статті 333 цього Кодексу.
Постанова Другого апеляційного адміністративного суду прийнята 16.03.2026, відтак, останнім днем строку на подання касаційної скарги є 15.04.2026. Проте скаржник надіслав касаційну скаргу до Верховного Суду 29.04.2026, тобто з пропуском строку касаційного оскарження.
Водночас скаржник питання поважності пропуску строку касаційного оскарження у прохальній частині касаційної скарги не порушує та доказів в підтвердження зазначених обставин не надає.
За таких обставин Верховний Суд пропонує скаржнику надати клопотання про поновлення строку касаційного оскарження разом із доказами в підтвердження поважності пропуску такого процесуального строку.
Відповідно до частини 3 статті 332 КАС України касаційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 329 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення касаційної скарги без руху особа має право звернутися до суду касаційної інстанції із заявою про поновлення строків або вказати інші підстави для поновлення строку. 
Відповідно до вимог пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначається підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).
Відповідно до частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
У касаційній скарзі позивач зазначає, що підставою касаційного оскарження судових рішень у цій справі є пункт 1 частини четвертої та підпункти "а", "в" пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні (пункт 4 частини другої статті 330 КАС України).
Верховний Суд зауважує, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України недостатньо самого лише зазначення постанови Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права. Обов`язковою умовою є те, що правовідносини у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга) мають бути подібними.
Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.
При цьому, обставини, які формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, а так само оцінка судами їх сукупності, не можуть вважатися подібністю правовідносин.
Правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми при касаційному розгляді конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду.
Так, при встановленні доцільності посилання на постанову Верховного Суду, на яку посилається скаржник у касаційній скарзі, як підставу для перегляду оскаржуваного рішення за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, кожен правовий висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів.
У такому випадку правовий висновок розглядається "не відірвано" від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних редакцій нормативно-правових актів.
Посилання на практику Верховного Суду (без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах) щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судами попередніх інстанцій у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.
Тобто, обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 
1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 
2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 
3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 
4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).
Обґрунтовуючи посилання на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу касаційного оскарження судового рішення у цій справі скаржник зазначає, що суди неправильно застосували частину сьому статті 6 Закону України «Про відпустки» та статтю 7 КАС України, віддавши перевагу відомчому листу над законом та фактично звузивши обсяг гарантованої відпустки для інваліда війни. Далі за текстом скарги зазначено, що суди не врахували правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 21.09.2023 у справі №260/3564/22, відповідно до якої підзаконний акт може регулювати порядок реалізації права, але не може змінювати розмір або зміст права, встановленого законом. Застосувавши лист Мінекономіки замість прямих норм Закону України «Про відпустки», суди фактично відступили від цієї правової позиції без належної мотивації.
Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду судовими рішеннями в подібних правовідносинах є такі, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (постанови від 16.05.2018 у справі №910/5394/15-г, від 19.06.2018 у справі №922/2383/16, від 12.12.2018 у справі №2-3007/11, від 16.01.2019 у справі №757/31606/15-ц, від 19.05.2020 у справі №910/719/19).
Так, у справі №260/3564/22 спір стосувався оскарження дій Територіального управління Служби судової охорони у Закарпатській області щодо ненарахування і невиплати позивачу додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану».
За обставинами цієї справи спірним питанням було право позивача на щомісячну додаткову винагороду в розмірі 30 000 грн.
Сам по собі висновок Верховного Суду щодо пріоритетності законів над підзаконними актами, при визначенні розміру додаткової винагороди в межах справи №260/3564/22 не свідчить про те, що він є застосовним при вирішенні будь-якого спору.
У справі №520/24034/25 спір виник щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні основної відпустки як інваліду війни.
Отже, предмет спору та обставини означених справ є відмінними.
З огляду на наведене, колегія суддів Верховного Суду констатує, що правовідносини у цій справі та у справі №260/3564/22 не є подібними.
Верховний Суд зауважує, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в мотивувальній частині постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.
Ураховуючи наведене, Верховний Суд уважає недоведеними наявність підстави касаційного оскарження, визначених пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
Крім цього, у касаційній скарзі скаржник просить Верховний Суд сформулювати висновок про те, що частина сьома статті 6 Закону України «Про відпустки» гарантує особам з інвалідністю I-II груп щорічну основну відпустку тривалістю 30 календарних днів, яка не може бути зменшена пропорційно відпрацьованому часу на підставі листів чи інших підзаконних актів; стаття 24 Закону України «Про відпустки» вимагає виплати грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки, а не за «нараховані пропорційно» дні, якщо інше прямо не встановлено законом.
Верховний Суд зазначає, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України, заявник повинен чітко вказати яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій застосовано неправильно, а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів під час застосування відповідної норми права та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися.
Отже, оскарження судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України, вимагає не лише констатації факту відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а і підстав необхідності такого висновку щодо застосування конкретної норми права у подібних правовідносинах (усунення колізій норм права, визначення пріоритету однієї норми над іншою, тлумачення норми, тощо), а також значення у чому, на думку заявника, полягає неправильне застосування цієї норми права, щодо якої необхідний висновок Верховного Суду.
Водночас скаржником у касаційній скарзі не наведено обґрунтування в чому полягає необхідність формування Верховним Судом висновку щодо застосування таких норм. 
Верховний Суд звертає увагу скаржника, що лише посилання у касаційній скарзі на відсутність висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, за відсутності мотивованих аргументів неправильного застосування відповідної норми права, не є підставою для відкриття касаційного провадження.
Крім того, при поданні касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України зазначена скаржником норма права, щодо правильного застосування якої відсутній висновок Верховного Суду, повинна врегульовувати спірні правовідносини, а питання щодо її застосування ставилося перед судами попередніх інстанції в межах підстав позову (наприклад, з точки зору порушення її відповідачем), але суди таким підставам позову не надали оцінки у судових рішеннях, що може бути визнано як допущення судами попередніх інстанцій порушення норм процесуального права, або надали, як, на думку скаржника, неправильно.
Ураховуючи наведене, Суд уважає недоведеними наявність підстави касаційного оскарження, визначених пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України.
До того ж, Верховний Суд вбачає невизначеність заявника касаційної скарги щодо зазначення підстав касаційного оскарження, оскільки одночасне посилання на пункти 1 та 3 частини четвертої статті 328 КАС України, суперечать один одному, тобто є взаємовиключним, що зрештою призводить до невизначеності підстави касаційного оскарження, що своєю чергою унеможливлює відкриття касаційного провадження.
Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, натомість, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).
Відповідно до приписів статті 44 КАС України учасники справи, маючи намір добросовісної реалізації належного їм права на касаційне оскарження судового рішення, повинні забезпечити неухильне виконання вимог процесуального закону, зокрема, стосовно строку подання касаційної скарги, її форми та змісту.
Верховний Суд звертає увагу заявника, що на стадії відкриття касаційного провадження касаційній суд не перевіряє законність і обґрунтованість судових рішень, а перевіряє касаційну скаргу на предмет дотримання особою, яка її подає, вимог щодо форми і змісту касаційної скарги, а також дотримання строків реалізації права на касаційне оскарження.
З урахуванням змін до КАС України, внесених Законом України від 15.01.2020 №460-IX і які набрали чинності 08.02.2020, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття до розгляду і відкриття касаційного провадження.
Згідно з частиною другою статті 332 КАС України до касаційної скарги, яка не оформлена відповідно до вимог, встановлених статтею 330 цього Кодексу, застосовуються положення статті 169 цього кодексу.
Отже, касаційна скарга не відповідає вимогам статті 330 КАС України, а тому відповідно до частини другої статті 332 КАС України Суд дійшов висновку про залишення її без руху зі встановленням особі, яка її подала, строку для усунення недоліків, а саме: 1) надання клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження із обґрунтуванням підстав для поновлення строку, підтверджених відповідними доказами; 2) надання скарги в новій редакції та її копій відповідно до кількості учасників справи, у якій навести належні обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 1-4 частини четвертої статті 328 КАС України, у взаємозв`язку із належним обґрунтуванням підпунктів "а" - "г" пункту 2 частини п`ятої статті 328 цього Кодексу.
Керуючись статтями 169, 248, 328, 330, 332 КАС України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 25.11.2025 та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 16.03.2026 у справі №520/24034/25 залишити без руху.
Надати скаржнику строк у десять днів з дня вручення копії цієї ухвали для усунення недоліків касаційної скарги, зазначених у мотивувальній частині ухвали.
Роз`яснити, що у разі невиконання вимог цієї ухвали (в частині подання клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження) в установлений судом строк у відкритті касаційного провадження буде відмовлено.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................
Ж.М. Мельник-Томенко
О.Р. Радишевська 
 В.М. Соколов ,
Судді Верховного Суду