Іменем України
РІШЕННЯ

20 травня 2026 року 	м. Чернігів	справа № 927/189/26 	
Господарським судом Чернігівської області у складі судді Фесюри М.В., за участю секретаря судового засідання Ткачової А.Ю., розглянувши матеріали справи 
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю “Агрофірма Сильченкове”,
код ЄДРПОУ 37387229, вул. Миру, буд. 5а, с. Стара Талалаївка, Чернігівська область, Прилуцький район, 17260,
до відповідача: російської федерації в особі посольства російської федерації в Україні,
код ЄДРПОУ 21674479, проспект Повітряних сил, 27, м. Київ, 03049,
предмет спору про відшкодування шкоди в сумі 37 682 550 грн.
представники сторін:
від позивача: Панченко О.О.

05.03.2026 надійшов позов Товариства з обмеженою відповідальністю “Агрофірма Сильченкове” до російської федерації в особі посольства російської федерації в Україні про відшкодування спричиненої збройною військовою агресією шкоди в розмірі 37 682 550 грн за фактом знищення майна Товариства, що розташоване за адресою: Чернігівська область, Прилуцький район, с. Стара Талалаївка, вул. Миру, 5А.
Позов поданий в порядку частини 8 статті 29 Господарського процесуального кодексу України (далі – ГПК України) за місцем заподіяння шкоди.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що відповідач, як країна-агресор, вчинивши терористичний широкомасштабний збройний напад із застосуванням сучасних систем озброєння, завдав тяжких наслідків, як для України в цілому, так і для громадян та бізнесу, у тому числі і для товариства. Наведені вище обставини позивач вважає такими, що свідчать про завдання відповідачем збитків; при цьому, факт військової агресії останнього, на думку позивача, є загальновідомою обставиною, а тому в силу приписів ч. 3 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України не потребує доказуванню.
Відповідно до частин 5, 6 статті 13 Закону України “Про судоустрій і статус суддів” висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно - правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Як зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 у справі № 990/80/22, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, РФ не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди завданої такими актами агресії. 
При цьому, Верховний Суд виходив з того, що країна-агресор діяла поза межами свого суверенного права на самооборону, навпаки, віроломно порушила усі суверенні права України, діючи на її території, тому безумовно РФ надалі не користується в такій категорії справ своїм судовим імунітетом. Такі висновки наведені в постановах Верховного Суду від 08.06.2022 та від 22.06.2022 у справах № 490/9551/19 та № 311/498/20. 
Таких самих висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 18.05.2022 у справі № 428/11673/19 та у справі № 760/17232/20-ц, зазначивши додаткові аргументи непоширення судового імунітету РФ у спірних правовідносинах, а саме: підтримання юрисдикційного імунітету РФ позбавить позивача ефективного доступу до суду для захисту своїх прав, що є несумісним з пунктом 1 статті 6 Конвенції; судовий імунітет РФ не застосовується з огляду на звичаєве міжнародне право, кодифіковане в Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004); підтримання імунітету РФ є несумісним з міжнародно-правовими зобов`язаннями України в сфері боротьби з тероризмом; судовий імунітет РФ не підлягає застосуванню з огляду на порушення нею державного суверенітету України, а отже, не є здійсненням РФ своїх суверенних прав, що охороняються судовим імунітетом.
За приписами статті 3 ГПК України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України Про міжнародне приватне право, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором України встановлені інші правила судочинства, ніж ті, що передбачені цим Кодексом, іншими законами України, застосовуються правила міжнародного договору. Іноземні особи мають такі самі процесуальні права та обов`язки, що і громадяни України та юридичні особи, створені за законодавством України, крім винятків, установлених законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України (стаття 365 ГПК України).
Згідно з частиною 1 статті 367 ГПК України в разі, якщо в процесі розгляду справи господарському суду необхідно вручити документи, отримати докази, провести окремі процесуальні дії на території іншої держави, господарський суд може звернутися з відповідним судовим дорученням до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави (далі - іноземний суд) у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Порядок передачі судових та позасудових документів для вручення на території РФ регулювався Угодою про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, до якої Україна приєдналася 19.12.1992 прийнявши відповідний нормативний акт - постанову Верховної Ради України Про ратифікацію Угоди про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності від 19.12.1992. Відповідно до зазначеної Угоди Компетентні суди та інші органи держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав зобов`язуються надавати взаємну правову допомогу. Взаємне надання правової допомоги включає вручення і пересилання документів і виконання процесуальних дій, зокрема проведення експертизи, заслуховування сторін, свідків, експертів та інших осіб. При наданні правової допомоги Компетентні суди та інші органи держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав зносяться одна з одною безпосередньо. При виконанні доручень про надання правової допомоги Компетентні суди та інші органи, в яких просять допомоги, застосовують законодавство своєї держави. При зверненні про надання правової допомоги і виконання рішень документи, що додаються, викладаються мовою держави, яка запитує, або російською мовою.
Разом з тим, у зв`язку з військовою агресією держави - відповідача проти України, Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022, в Україні введений воєнний стан.
Відповідно до частини 1 статті 12-2 Закону України “Про правовий режим воєнного стану” в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України.
За зверненням Мін`юсту, Міністерство закордонних справ України повідомило депозитаріїв конвенцій Ради Європи, Гаазької конференції з міжнародного приватного права та ООН, а також сторони двосторонніх міжнародних договорів України про повномасштабну триваючу збройну агресію РФ проти України та неможливість у зв`язку з цим гарантувати в повному обсязі виконання українською стороною зобов`язань за відповідними міжнародними договорами та конвенціями на весь період воєнного стану.
Згідно з листом Міністерства юстиції України Щодо забезпечення виконання міжнародних договорів України у період воєнного стану № 25814/12.1.1/32-22 від 21.03.2022, з урахуванням норм звичаєвого права щодо припинення застосування міжнародних договорів державами в період військового конфлікту між ними, рекомендується не здійснювати будь-яке листування.
Крім того, у зв`язку з агресією з боку держави - відповідача та введенням воєнного стану, АТ “Укрпошта” з 25.02.2022 припинила обмін міжнародними поштовими відправленнями та поштовими переказами з державою - відповідачем.
Відповідно до частини 2 статті 367 ГПК України судове доручення надсилається в порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, а якщо міжнародний договір не укладений - Міністерству юстиції України, яке надсилає доручення Міністерству закордонних справ України для передачі дипломатичними каналами.
Таким чином, з метою належного повідомлення відповідача про розгляд даної справи необхідно вручити відповідачу копію позовної заяви та процесуальні документи по даній справі в перекладі на російську мову через Міністерство юстиції України.
Разом з тим, у зв`язку із порушенням РФ цілей та принципів статуту ООН, Гельсінського Заключного Акту, Паризької Хартії для Нової Європи та ряду інших документів ОБСЄ, у зв`язку із широкомасштабною збройною агресією РФ проти суверенітету та територіальної цілісності України, Міністерство закордонних справ України 24.02.2022 нотифікувало МЗЗ РФ про прийняте Україною рішення розірвати дипломатичні відносини з Росією, що були встановлені Протоколом про встановлення дипломатичних відносин між Україною та РФ від 14.02.1992.
Відтак діяльність дипломатичних представництв України в Росії та Росії в Україні, а також будь-яке дипломатичне спілкування припинене відповідно до Віденської Конвенції про дипломатичні зносини 1961 року. Отже, подальше застосування відповідного алгоритму для подачі будь-яких судових документів до російської сторони дипломатичними каналами не є можливим з огляду на розірвання дипломатичних відносин та евакуацію всіх співробітників дипломатичних та консульських установ України через повномасштабну агресію РФ проти України.
З огляду на викладене, на період збройного конфлікту в відносинах з державою - агресором унеможливлене застосування міжнародних договорів України з питань правового співробітництва, в тому числі в зв`язку із припиненням поштового сполучення.
Крім того, за Законом України від 12.01.2023 № 2855-IX, який набрав чинності з 05.02.2023, Україна вийшла з Угоди про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, вчиненої в м. Києві 20.03.1992 та ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 19.12.1992 № 2889-XII.
З урахуванням наведеного, беручи до уваги неможливість виконання судового доручення про вручення відповідачу судових документів про відкриття провадження в справі №927/653/25 дипломатичними каналами, суд дійшов висновку про подальше повідомлення відповідача про дату, час і місце розгляду справи шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України. 
Відповідно до частини 4 статті 122 ГПК України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи.
Ухвалою від 09.03.2026 року суд відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначив на 06.04.2026, 09:00, встановив учасникам судового процесу строк для подання письмових заяв по суті. Зобов`язано позивача невідкладно: здійснити переклад ухвали про відкриття провадження, разом з позовною заявою від 05.03.26 вих.№95 та доданими до неї документами (поданими до суду) на російську мову, повноважним суб`єктом (перекладачем); направити перелічені документи на офіційну поштову та електрону адресу Посольства Російської Федерації в Польщі (або іншої відкритої дипломатичної установи РФ, на вибір позивача) з наданням до суду належних доказів у підготовче засідання.
24.03.2026 на офіційному веб-порталі Судової влади України здійснено публікацію оголошення-повідомлення відповідача про призначення підготовчого засідання на 06.04.2026, 09:00.
На виконання вимог ухвали суду про відкриття провадження у справі від 09.03.2026 від позивача надійшла заява від 24.03.2025 з доказами здійснення перекладу ухвали від 09.03.2026 разом з позовною заявою російською мовою та доказами направлення на електронну адресу Посольства рф в Польщі та поштового відправлення до Посольства рф в Молдові.
25.03.2026 від представника позивача надійшло клопотання від 24.03.2026 про проведення судового засідання 004.2026 в режимі відеоконференції.
Ухвалою від 30.03.2026 суд задовольнив заяву представника позивача про проведення підготовчого судового засідання 06.04.2026 в режимі відеоконфіеренції з використанням власних технічних засобів.
У підготовчому засіданні 06.04.2026 суд постановив із занесенням до протоколу судового засідання, про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 30.04.2026, 10:00. Також, суд постановив ухвалу про проведення судового засідання, призначеного на 30.04.2026 на 10:00 та всі наступні судові засідання у справі за участю представника ТОВ “Агрофірма Сильченкове” адвоката Панченко Олени Олександрівни, у режимі відеоконференції, з використанням власних технічних засобів.
09.04.2026 на офіційному веб-порталі Судової влади України здійснено публікацію оголошення-повідомлення відповідача про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 30.04.2026, 10:00.
Представником позивача надано суду заяву від 28.04.2026 з доказами здійснення перекладу російською мовою ухвали від 06.04.2026 про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду та доказами поштового відправлення до Посольства рф в Польщі, які судом долучено до матеріалів справи.
В судовому засіданні 30.04.2026 суд оголосив перерву з розгляду справи по суті до 20.05.2026, 12:00. Повідомив про проведення судового засідання, призначеного на 20.05.2026 на 12:00 за участі представника ТОВ “Агрофірма Сильченкове” адвоката Панченко Олени Олександрівни, у режимі відеоконференції, з використанням власних технічних засобів.
04.05.2026 на офіційному веб-порталі Судової влади України здійснено публікацію оголошення-повідомлення відповідача про оголошення перерви з розгляду справи по суті до 20.05.2026, 12:00.
Крім того, інформація про час та місце проведення судових засідань у справі була оприлюднена в Єдиному державному реєстрі судових рішень, доступ до якого є вільним, цілодобовим і безкоштовним.
Відповідач процесуальним правом на подання відзиву на позов не скористався.
Згідно з частиною 2 статті 178 ГПК України в разі ненадання відповідачем відзиву в установлений строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. 
У судовому засіданні 20.05.2026 взяв участь представник позивача.
Неприбуття належним чином повідомленого відповідача в судові засідання 20.05.2026, ненадання письмового відзиву на позов, за висновком суду, не є перешкодою для вирішення спору за наявними матеріалами справи, в силу частини 2 статті 178 та частини 1 статті 202 ГПК України. 
В судовому засіданні 20.05.2026 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України.
Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, дослідивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору, суд ВСТАНОВИВ:
Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осбі, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Товариство з обмеженою відповідальністю “Агрофірма Сильченкове” створене та зареєстроване 17.01.2011 року.
Основний вид діяльності: 01.11 Вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур, інші види діяльності: Допоміжна діяльність у рослинництві, оптова торгівля зерном, необробленим тютюном, насінням і кормами для тварин, вантажний автомобільний транспорт, складське господарство, надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна, будівництво житлових і нежитлових будівель, Надання в оренду інших машин, устаткування та товарів. 
За твердженням позивача, основною сферою діяльності позивача є вирощування зернових i технічних культур, а саме: кукурудзи. Товариство спеціалізується на виробництві аграрної продукції, яку постачає як на внутрішній ринок, так i для зовнішніх партнерів. Окрім рослинництва, позивач також займається супутніми видами діяльності: надає агротехнічні послуги, здійснює торгівлю сільськогосподарською продукцією, займається транспортуванням вантажів, а також має складські потужності. У структурі підприємства передбачено надання в оренду сільгосптехніки та нерухомості, а також участь у будівельних проектах, що пов`язано з розвитком інфраструктури. 
15.01.2025 внаслідок падіння БПЛА збройних сил російської федерації було знищено та пошкоджено нерухоме, рухоме майно, товарно-матеріальні запаси та готова продукція, що належить на праві власності ТОВ «АГРОФІРМА СИЛЬЧЕНКОВЕ», які знаходились за адресою: Чернігівська обл., Прилуцький р-н, с. Стара Талалаївка, вул. Миру, 5A.
Як вбачається з Витягу з єдиного реєстру досудових розслідувань 16.01.2025 слідчим управлінням Прилуцького районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Чернігівській області відкрито кримінальне провадження №12025270330000052. У витягу зазначено короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення: 15.01.2025 внаслідок збройної aгpeciї рф, порушуючи закони та звичаї ведення війни, було нанесено удар з використанням безпілотних літальних апаратів літального типу по цивільній інфраструктурі Прилуцького району Чернігівської області, внаслідок чого було спричинено значні пошкодження.
16.01.2025 комісією у складі: головного інспектора ВЗНС Прилуцького РУ ГУ ДСНС
України i Чернігівської області майора служби цивільного захисту, слідчого відділення розслідувань злочинів у сфері господарської службової діяльності слідчого відділу Прилуцького PBП ГУНП в Чернігівській області, та директора ТОВ «АГРОФІРМА СИЛЬЧЕНКОВЕ», складено Акт про пожежу, що виникла 15.01.2025 року о 20 годині 17 хвилин в складах для технічних культур. Пожежею знищено товарно-матеріальні цінності та готову продукцію. Ударною хвилею i уламками від БПЛА пошкоджено будівлі та сільськогосподарську техніку ТОВ «АГРОФІРМА СИЛЬЧЕНКОВЕ».
16.01.2025 комісією у складі: голови комісії Сердюка М. П., заступника голови Талалаївської селищної ради; заступника голови комісії, завідувача сектору житлово-комунального господарства, містобудування, архітектури та цивільного захисту Талалаївської селищної ради; секретаря комісії, спеціаліста I категорії сектору житлово-комунального господарства, містобудування, архітектури та цивільного захисту Талалаївської селищної ради, начальника відділу житлово-комунального господарства, містобудування, архітектури Прилуцької районної адміністрації, головного спеціаліста юридичного відділу Талалаївської селищної ради, головного інспектора ВЗНС Прилуцького РУ ГУ ДСНС України в Чернігівській області, поліцейського офіцера громади СПД №1 Прилуцького районного відділу поліції ГУНП в Чернігівській області складено Акти комісійного обстеження об`єкта, пошкодженого внаслідок збройної aгpeciї російської федерації, на підставі заяви директора ТОВ «АГРОФІРМА СИЛЬЧЕНКОВЕ» від 16.01.2025 та у його присутності. Було обстежено виробничий будинок Адмінбудівля, Виробничий будинок (Будівля для відпочинку персоналу з тепло генераторною та кімнатою охорони), Складська будівля, Будівля для зберігання зерна ангар №1, Будівля для зберігання зерна ангар №2, Будівля для зберігання зерна ангар №3, за адресою: Чернігівська область, Прилуцький район, с. Стара Талалаївка. вул. Миру, буд.5а.
За результатами обстеження було встановлено наявність пошкодження об`єктів від влучання безпілотними літальними апаратами типу «Шахед» 15.01.2025 року внаслідок збройної aгpecії російської федерації, а саме: 
1. Нежитлова будівля (адмінбудівля), літера «Д-1", загальною площею 98,2 кв. м.;
2. Виробничий будинок ангар №1, літера «А-1» , загальною площею 881,9 кв.м.;
3. Виробничий будинок ангар №2, літ. Б-1, загальною площею 881,9 кв.
4. Виробничий будинок ангар №3, літ. В -1 загальною площею 881,9кв.м.
5. Виробничий будинок (Будівля для відпочинку персоналу з теплогенераторною та кімнатою охорони), літ. Г-1 загальною площею 55,7 кв. м.,
6. Обприскувач самохідний Case IH PATRIOT 3330, 2021 р.в.,
7. Трактор CASE IH Magnum 340, 2018 р.в.,
8. ТМЦ в кількості 156 найменування та Продукція сільськогосподарського виробництва у кількості 1 найменування.
9. До переліку пошкодженого майна також входить продукція сільськогосподарського призначення, а саме: кукурудза З-го класу у кількості 2850 т.
16.01.2025 року ТОВ «АГРОФІРМА СИЛЬЧЕНКОВЕ» видано наказ №16/01 про проведення позачергової інвентаризації.
За наслідками інвентаризації було складено:
1. Інвентаризаційний опис запасів станом на 16.01.2025р.;
2. Звіряльна відомість результатів інвентаризації запасів станом на 16.01.2025 р.;
3. Протокол інвентаризаційної комісії станом на 16.01.2025 р.;
4. Акт списання товарів № 17/01-1 від 17.01.2025 р.;
5. Інвентаризаційний опис запасів обліковуються на субрахунку 271;
6. Звіряльна відомість результатів інвентаризації запасів станом на 16.01.2025 р.;
7. Протокол інвентаризаційної комісії станом на 16.01.2025 р.;
8. Акт списання товарів № 17/01-2 від 17.01.2025 р.;
19.02.2025 року ТОВ «АГРОФІРМА СИЛЬЧЕНКОВЕ» укладено Договір №11-25 на надання послуг з незалежної оцінки з Державним підприємством «Науково-дослідний інститут будівельного виробництва імені В.С. Балицького» для незалежної оцінки збитків, завданих внаслідок руйнування або пошкодження майна: ТОВ «Агрофірма Сильчинкове» у зв`язку з збройною агресією російської федерації.
За результатами оцінки складено Звіт про науково-дослідну роботу «Оцінка технічного стану виробничих та адміністративних будівель аграрного призначення ТОВ «АГРОФІРМА СИЛЬЧЕНКОВЕ» в с. Стара Талалаївка Прилуцького району по вул. Миру 5a ушкоджених в результаті військових дій», щодо пошкоджених внаслідок військових дій будівель: адмінбудівля, ангар №1 для зберігання зерна, ангар №2 для зберігання зерна, ангар №3 для зберігання зерна, виробничий будинок (Будівля для відпочинку персоналу з теплогенераторною та кімнатою охорони), техніки: трактора CASE IH Magnum 340, 2018 року випуску №JJAM0340JJRF01960 та самохідного обприскувача CASE IH PATRIOT 3330, 2021 року випуску, заводський № НОМЕР_1 , двигун № НОМЕР_2 , та знищених товаро-матеріальних цінностей: 156 одиниць, що належать ТОВ «АГРОФІРМА СИЛЬЧЕНКОВЕ» та розташованих за адресою: Чернігівська обл., Прилуцький р-н, с. Стара Талалаївка, вул. Миру, 5A.
22.04.2025 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «KK «Острів» та ТОВ «АГРОФІРМА СИЛЬЧЕНКОВЕ» укладено Договір №12/25K на надання послуг з незалежної оцінки. Завданням передбачено: визначення розміру реальних збитків, що виникли внаслідок знищення a6o пошкодження майна у зв`язку зі збройною агресією російської федерації, що знаходиться за адресою: Чернігівська обл., Прилуцький р-н, с. Стара Талалаївка, вул. Миру, 5A, та належить ТОВ «АГРОФІРМА СИЛЬЧЕНКОВЕ», для цілей подання Замовником позовів до судових інстанцій. 
За результатом роботи оцінювача - Товариством з обмеженою відповідальністю «KK «Острів», складено є Звіт та Висновок про розмір збитків.
Суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «КК «ОСТРІВ» (код ЄДРПОУ38506047), що діє на підставі Сертифікату Суб`єкта оціночної діяльності №310/224 від 01.07.2024, виконано оцінку розміру реальних збитків від знищення та пошкодження майна, унаслідок чого було складено Звіт про визначення розміру реальних збитків, завданих внаслідок руйнування або пошкодження майна (згідно переліку), у зв`язку із збройною агресією російської федерації, що розташоване за адресою: Чернігівська область, Прилуцький район, с. Стара Талалаївка, вул. Миру, 5А, та належить на праві власності ТОВ «АФ СИЛЬЧЕНКОВЕ», у якому у висновку про розмір збитків було визначено вартість знищеного та пошкодженого майна, що становить 37 682 550,00 грн. без ПДВ, що еквівалентно 891401 дол. США або 869829 євро.
Зазначені порушення прав та охоронюваних законом інтересів ТОВ «АФ СИЛЬЧЕНКОВЕ» щодо знищеного та пошкодженого майна в сумі 37 682 550,00 грн. без ПДВ, стало підставою для їх захисту у судовому порядку, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з позовом.
Оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.
У позовній заяві позивач зазначає, що саме Російська Федерація, як держава, збройні формування якої 24.02.2022 вчинили збройну агресію проти України, є відповідальною за завдану юридичній особі шкоду.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 76 Закону України "Про міжнародне приватне право" суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у справах про відшкодування шкоди, якщо її було завдано на території України.
Згідно з частиною 2 статті 2 Цивільного кодексу України учасниками цивільних відносин є, зокрема, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
Відповідно до частин 1, 4 статті 45 Господарського процесуального кодексу України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.
Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач визначив відповідачем державу - російську федерацію в особі Міністерства оборони російської федерації.
Згідно з частиною 1 статті 79 Закону України “Про міжнародне приватне право” пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.
Частиною 4 статті 79 Закону України “Про міжнародне приватне право” передбачено, що у тих випадках, коли в порушення норм міжнародного права Україні, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права.
Отже, Закон України “Про міжнародне приватне право” встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів відповідної держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави.
Разом із тим, згідно з правовими висновками, викладеними Верховним Судом у постанові від 18.05.2022 в справі № 428/11673/19, загальновідомим (тобто таким, що не потребує доказування) є те, що російська федерація відкидає визнання будь-якої відповідальності за свою протиправну військову діяльність в Україні, включаючи не тільки повномасштабну збройну агресію, але і будь-яку участь своїх збройних сил у військових діях в Донецькій та Луганській областях з 2014 року. Не існує жодної розумної підстави припустити, що порушене право позивача, за захистом якого він звернувся до українського суду, могло би бути захищене шляхом подання позову до суду російської федерації.
Як Європейська конвенція про імунітет держав 1972 року (стаття 11), так і Конвенція ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року (стаття 12), передбачають, що договірна держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції при розгляді справи в суді іншої договірної держави, який зазвичай має компетенцію розглядати справи, які стосуються грошової компенсації (відшкодування) у разі смерті чи заподіяння тілесного ушкодження особі чи заподіяння шкоди майну або його втрати в результаті дій чи бездіяльності держави, якщо така дія чи бездіяльність мали місце повністю або частково на території держави суду.
У даному випадку суд не вбачає підстав для застосування суверенного судового імунітету відповідача, виходячи з наступного.
Як Україна, так і російська федерація, є учасницями міжнародних договорів, а саме:
- Конвенції про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993 року (далі - Конвенція про правову допомогу). Вказана Конвенція підписана і Україною, і рф та ратифікована: Україною - відповідно до Закону України від 10.11.1994 року № 240/94-ВР; рф - відповідно до федерального закону від 04.08.1994 року № 16-ФЗ;
- Угоди про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності від 20.03.1992 року (далі - Угода). Наведена Угода підписана і Україною, і рф та ратифікована: Україною - відповідно до постанови Верховної Ради України від 19.12.1992 року № 2889-XII; рф - постановою верховної ради рф від 09.10.1992 року № 3620-1.
Згідно зі статтею 1 Конвенції про правову допомогу громадяни кожної з Договірних Сторін, а також особи, які проживають на її території, користуються на територіях усіх інших Договірних Сторін щодо своїх особистих та майнових прав таким самим правовим захистом, як і власні громадяни цієї Договірної Сторони. Громадяни кожної з Договірних Сторін, а також інші особи, які проживають на її території, мають право вільно та безперешкодно звертатися до судів, прокуратури та інших установ інших Договірних Сторін, до компетенції яких належать цивільні, сімейні та кримінальні справи (далі - установи юстиції), можуть виступати в них, подавати клопотання, пред`являти позови та здійснювати інші процесуальні дії на тих самих умовах, що й громадяни цієї Договірної Сторони. Положення цієї Конвенції застосовуються також до юридичних осіб, створених відповідно до законодавства Договірних Сторін.
Відповідно до частин 1, 3 статті 42 Конвенції про правову допомогу у справах про відшкодування шкоди (крім тих, що випливають із договорів та інших правомірних дій), компетентним є суд Договірної Сторони, на території якої мала місце дія або інша обставина, яка стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди. При цьому, наведена Конвенція про правову допомогу не містить жодних застережень щодо юрисдикції відповідному суду спорів про відшкодування шкоди, відповідачем у яких виступає держава чи державні органи відповідної Договірної Сторони.
За умовами статті 1 Угоди ця угода регулює питання вирішення справ, що випливають з договірних та інших цивільно-правових відносин між господарюючими суб`єктами, з їх відносин з державними та іншими органами, а також виконання рішень за ними.
Згідно із підпунктом "г" пункту 1 статті 4 Угоди компетентний суд держави - учасниці має право розглядати зазначені в статті 1 цієї Угоди спори, якщо на території цієї держави - учасниці мала місце дія або інша обставина, що стала основою для вимог щодо відшкодування шкоди.
Одночасно, Угода встановлює особливі правила щодо судового імунітету держав-учасниць. Так, відповідно до пункту 4 статті 4 Угоди справи про визнання недійсними повністю або такими, що не мають нормативного характеру, актів державних і інших органів, а також про відшкодування збитків, завданих господарюючим суб`єктам такими актами або які виникли внаслідок неналежного виконання зазначеними органами своїх обов`язків по відношенню до господарюючих суб`єктів, розглядаються виключно судом за місцем знаходження зазначеного органу.
Таким чином, визначаючи межі свого судового імунітету відповідно до зазначеної Угоди, її учасники (у тому числі російська федерація), встановили: 1) загальне правило, відповідно до якого, виходячи зі змісту статті 1, підпункту "г" пункту 1 статті 4 Угоди, спір про відшкодування шкоди (незалежно від суб`єктного складу сторін, зокрема і у випадку, коли відповідачем по такому спору буде держава чи її орган) підвідомчий суду держави, в якій було вчинено дії із заподіяння шкоди і 2) вичерпний перелік випадків, коли визначені вказаною Угодою правила підсудності спорів не поширюються на спори, відповідачем у якій є державний орган. При цьому, визначені Угодою правила судового імунітету держав-учасниць є вичерпними та поширюються на спори двох типів: 1) щодо недійсності актів органів державної влади та 2) відшкодування збитків, заподіяних суб`єктам господарювання такими актами або ж неналежним виконанням відповідними органами своїх обов`язків щодо суб`єкта господарювання.
Відтак, з урахуванням положень статті 1, підпункту "г" пункту 1 статті 4, пункту 4 статті 4 Угоди стосовно спорів про відшкодування шкоди будь-які спори такого роду підвідомчі суду тієї держави, де була заподіяна шкода, крім випадку розгляду спорів про відшкодування збитків, заподіяних суб`єктам господарювання актами органів державної влади, визнаними недійсними або ж неналежним виконанням відповідними органами своїх обов`язків щодо суб`єкта господарювання. Тобто, за змістом наведених положень Угоди, будь-які спори про відшкодування шкоди, якщо така шкода не заподіяна прямо передбаченими Угодою та наведеними вище діями органу державної влади, розглядаються компетентним органом (судом) за місцем заподіяння шкоди.
Таким чином, завдання позивачам збитків внаслідок збройної агресії не входить до меж, встановлених Угодою винятків, коли спір не може розглядатись судом за місцем заподіяння шкоди, оскільки така шкода не заподіяна недійсним актом органу державної влади рф, а також не заподіяна неналежним виконанням обов`язків будь-якого із державних органів рф по відношенню до позивачів як суб`єктів господарювання, оскільки позивачі, як суб`єкти господарювання, не перебували і не перебувають у будь-яких зобов`язальних відносинах як приватно-правового, так і публічно-правового характеру, із жодним з органів відповідача, а отже ні належне, ні неналежне виконання будь-яких обов`язків органів державної влади російської федерації перед позивачами неможливе. При цьому, таке заподіяння шкоди не може бути проявом реалізації будь-яких обов`язків будь-якого із органів рф в силу своєї явної протиправності, визнаної міжнародними інституціями, зокрема ООН.
Із урахуванням положень статті 42 Конвенції про правову допомогу, статті 1, підпункту "г" пункту 1 статті 4, пункту 4 статті 4 Угоди, щодо відповідної категорії спорів існує явно виражена відмова рф від імунітету на підставі укладеного міжнародного договору.
Виходячи з наведеного, російська федерація не має підстав посилатися на імунітет для уникнення відповідальності за заподіяні позивачам збитки.
Також судом взято до уваги правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 14.04.2022 року в справі № 308/9708/19, яка полягає у тому, що після початку війни в Україні з 2014 року суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено рф, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни.
Аналогічна правова позиція щодо судового імунітету держави визначена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 18.05.2022 року в справі № 428/11673/19, від 22.06.2022 року в справі № 311/498/20, від 12.10.2022 року в справі № 463/14365/21; постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 року в справі № 990/80/22.
Відтак, відповідно до Угоди, судовий імунітет рф у даному випадку на спірні правовідносини не поширюються.
Відповідно до ст. 17 Загальної декларації прав людини (прийнята і проголошена резолюцією 217A(III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року) кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.
Згідно із ст. 1 Протоколу № 1 від 20.03.1952 № ETS N 009 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно із ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно із ч. 3 ст. 386 Цивільного кодексу України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.
За таких умов, знищення/пошкодження належного позивачу на праві власності майна порушує відповідне право власності позивача, який у зв`язку із цим набуває право на відшкодування заподіяної йому шкоди.
Відповідно до частини 1 статті 49 Закону України "Про міжнародне приватне право" права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди.
Згідно з частиною 1 статті 42 Конвенції про правову допомогу зобов`язання про відшкодування шкоди, крім тих, що випливають із договорів та інших правомірних дій, визначаються за законодавством Договірної Сторони, на території якої мала місце дія або інша обставина, яка стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди.
Поряд з цим, відповідно до підпункту "ж" статті 11 Угоди про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності від 20.03.1992 року, права і обов`язки сторін за зобов`язаннями, що виникають внаслідок заподіяння шкоди, визначаються за законодавством держави, де відбулася подія або інша обставина, що стала підставою для вимог про відшкодування шкоди.
Таким чином, оскільки подія, яка стала підставою для вимог про відшкодування шкоди мала місце на території України, то застосовним матеріальним законом при розгляді даного спору є матеріальний закон України.
Одночасно, відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Згідно зі статтею 10 Цивільного кодексу України чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, є частиною національного цивільного законодавства України. Якщо у чинному міжнародному договорі України, укладеному у встановленому законом порядку, містяться інші правила, ніж ті, що встановлені відповідним актом цивільного законодавства, застосовуються правила відповідного міжнародного договору України.
Аналогічна за змістом норма викладена у статті 19 Закону України “Про міжнародні договори України”.
Відповідно до статті 2 Закону України “Про судоустрій і статус суддів” суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно зі статтями 1, 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Статтею 3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором України встановлено інші правила судочинства, ніж ті, що передбачені цим Кодексом, іншими законами України, застосовуються правила міжнародного договору.
Таким чином, міжнародне право в Україні не потребує трансформації в національне право, а включається та автоматично діє у складі національного або внутрішнього законодавства. Акт ратифікації міжнародного договору Україною інкорпорує його до національного права; звичаєве міжнародне право так само розглядається як частина національного права.
З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню матеріальний закон України, включно з відповідними положеннями міжнародних договорів, як частиною системи національного законодавства України.
Стаття 6 Конвенції передбачає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Відповідно до ч. 2, 3 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.
За частиною 1 статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (п. 8 частини 2 цієї статті).
Правові підстави та умови відшкодування збитків визначені, зокрема, положеннями глави 3 та 51 ЦК України. 
Відповідно до частини 1 статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
У п. 4 частини 1 статті 611 ЦК України унормовано, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків та моральної шкоди.
Згідно із частиною 1 статті 623 ЦК України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.
Згідно з частиною 2 статті 22 ЦК України збитками є: втрати, яких особа зазнала в зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (1); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода) (2).
Статтею 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується в випадках, установлених законом. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується в випадках, установлених цим Кодексом та іншим законом.
Суд зазначає, що при вирішенні спорів про відшкодування шкоди за статтею 1166 ЦК України, доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Відповідно до Резолюції Генеральної Асамблеї ООН ES-11/1 від 02 березня 2022 року військова агресія РФ була засуджена як така, що порушує статтю 2 (4) Статуту ООН, а також суверенітет, незалежність та територіальну цілісність України. Крім того, РФ зобов`язано припинити застосування сили проти України та вивести свої збройні сили за межі міжнародно визнаних кордонів України.
Аналогічних висновків дійшов і Міжнародний суд ООН, який у своєму наказі про забезпечувальні заходи від 16 березня 2022 року в справі щодо звинувачень в геноциді за Конвенцією про попередження та покарання злочину геноциду (Україна проти Російської Федерації) зобов`язав РФ припинити військову агресію проти України.
Також Генеральна Асамблея ООН прийняла Резолюцію ES-12/1 від 24 березня 2022 року, якою додатково засуджує військову агресію Росії проти України, вимагає від Російської Федерації припинення військових дій, в тому числі атак проти цивільних осіб та цивільних об`єктів, а також засуджує всі порушення міжнародного гуманітарного права та порушення прав людини та вимагає безумовного дотримання міжнародного гуманітарного права, включно із Женевськими Конвенціями 1949 року та Додаткового протоколу І 1977 року до них.
Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 14 квітня 2022 року Про Заяву Верховної Ради України Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні визнано геноцидом Українського народу дії збройних сил, політичного і військового керівництва Росії під час збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, а також доручено Голові Верховної Ради України спрямувати цю заяву до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї НАТО, урядів та парламентів іноземних держав. Голові Верховної Ради України надане повноваження звернутися до Генеральної прокуратури, Міністерства закордонних справ України та Міністерства юстиції України щодо невідкладного вжиття заходів для належного документування фактів вчинення збройними силами РФ та її політичним і військовим керівництвом геноциду Українського народу, злочинів проти людяності, воєнних злочинів, інших тяжких злочинів на території України та ініціювання притягнення до відповідальності всіх винних осіб.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 210/4458/15-ц, від 30.01.2020 у справі № 287/167/18-ц висловлено правову позицію про те, що факт збройної агресії РФ проти України встановленню в судовому порядку не потребує.
Відповідно до статей 1, 2 Конституції України, Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава. Суверенітет України поширюється на всю її територію. Україна є унітарною державою. Територія України в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною.
У преамбулі Закону України “Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України” вказано, що Україна, згідно з Конституцією України, є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та Законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки в зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією 1997 року та іншими міжнародно-правовими актами є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.
Відповідно до частини 3 статті 75 ГПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.
Отже, протиправність діяння відповідача, як складового елементу факту збройної агресії Росії проти України, в розумінні частини 3 статті 75 ГПК України, є загальновідомим фактом, який закріплений державою на законодавчому рівні, а також визнаний на найвищому міжнародному рівні.
Обов`язковою умовою покладення відповідальності має бути безпосередній причинний зв`язок між вчиненими порушеннями і завданими збитками. Підставою для відшкодування понесених збитків є спричинення їх внаслідок вчиненого порушення, тобто наявності прямого причинно-наслідкового зв`язку між діями однієї сторони та зменшення майнових прав іншої.
За статтею 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь установленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до частини 1 статті 74 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять до предмета доказування.
Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень у господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування в справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.
Аналогічна правова позиція наведена Верховним Судом у постановах від 05.02.2019 у справі № 914/1131/18, від 26.02.2019 у справі № 914/385/18, від 10.04.2019 у справі № 04/6455/17, від 05.11.2019 у справі № 915/641/18.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до Витягу з єдиного реєстру досудових розслідувань 16.01.2025 слідчим управлінням Прилуцького районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Чернігівській області відкрито кримінальне провадження № 12025270330000052. Короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення: 15.01.2025 внаслідок збройної aгpeciї рф, порушуючи закони та звичаї ведення війни, було нанесено удар з використанням безпілотних літальних апаратів літального типу по цивільній інфраструктурі Прилуцького району Чернігівської області, внаслідок чого було спричинено значні пошкодження. 
16.01.2025 року комісією у складі: головного інспектора ВЗНС Прилуцького РУ ГУ ДСНС України i Чернігівської області майора служби цивільного захисту, слідчого відділення розслідувань злочинів у сфері господарської службової діяльності слідчого відділу Прилуцького PBП ГУНП в Чернігівській області, та директора ТОВ «АГРОФІРМА СИЛЬЧЕНКОВЕ», складено Акт про пожежу, що виникла 15.01.2025 року о 20 годині 17 хвилин в складах для технічних культур. Пожежею знищено товарно-матеріальні цінності та готову продукцію. Ударною хвилею i уламками від БПЛА пошкоджено будівлі та сільськогосподарську техніку ТОВ «АГРОФІРМА СИЛЬЧЕНКОВЕ».
Постановою Кабінету Міністрів України від 20.03.2022 року № 326 затверджено Порядок визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії російської федерації (далі - порядок), який встановлює процедуру визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії російської федерації, починаючи з 19 лютого 2014 року.
Згідно з пп. 18 п. 2 Порядку визначення шкоди та збитків здійснюється окремо за таким напрямом: 18) економічні втрати підприємств (крім підприємств оборонно-промислового комплексу), у тому числі господарських товариств, - напрям включає втрати підприємств усіх форм власності внаслідок знищення та пошкодження їх майна, втрати фінансових активів, а також упущену вигоду від неможливості чи перешкод у провадженні господарської діяльності.
Основні показники, які оцінюються:
вартість втраченого, знищеного чи пошкодженого майна державних підприємств, у тому числі господарських товариства, у статутному капіталі яких державі належить 50 та більше відсотків акцій (часток, паїв);
вартість втраченого, знищеного чи пошкодженого майна підприємств недержавної форми власності;
вартість втрачених фінансових активів державних підприємств, у тому числі господарських товариства, у статутному капіталі яких державі належить 50 та більше відсотків акцій (часток, паїв);
вартість втрачених фінансових активів підприємств недержавної форми власності;
упущена вигода державних, у тому числі господарських товариства, у статутному капіталі яких державі належить 50 та більше відсотків (часток, паїв);
упущена вигода підприємств недержавної форми власності;
втрати державних підприємств, у тому числі господарських товариств, у статутному капіталі яких державі належить 50 та більше відсотків акцій (часток, паїв), від неоплачених товарів, робіт і послуг, наданих та спожитих на тимчасово окупованих територіях;
втрати підприємств недержавної форми власності від неоплачених товарів, робіт і послуг, наданих та спожитих на тимчасово окупованих територіях.
Матеріалами справи підтверджено, що 15.01.2025 внаслідок збройної aгpeciї рф, порушуючи закони та звичаї ведення війни, було нанесено удар з використанням безпілотних літальних апаратів літального типу по цивільній інфраструктурі Прилуцького району Чернігівської області, внаслідок чого було спричинено значні пошкодження. Внаслідок пожежі, що виникла 15.01.2025 року о 20 годині 17 хвилин в складах для технічних культур. Пожежею знищено товарно-матеріальні цінності та готову продукцію. Ударною хвилею i уламками від БПЛА пошкоджено будівлі та сільськогосподарську техніку ТОВ «АГРОФІРМА СИЛЬЧЕНКОВЕ», що розташовані за адресою: Чернігівська область, Прилуцький район, с. Стара Талалаївка, вул. Миру, 5А. Результатами проведення обстеження встановлено наявність пошкодження об`єктів від влучання безпілотними літальними апаратами типу «Шахед» 15.01.2025 року внаслідок збройної aгpecії російської федерації, а саме: нежитлова будівля (адмінбудівля), літера «Д-1", загальною площею 98,2 кв. м.; виробничий будинок ангар №1, літера «А-1» , загальною площею 881,9 кв.м.; виробничий будинок ангар №2, літ. Б-1, загальною площею 881,9 кв., виробничий будинок ангар №3, літ. В -1 загальною площею 881,9кв.м., виробничий будинок (Будівля для відпочинку персоналу з теплогенераторною та кімнатою охорони), літ. Г-1 загальною площею 55,7 кв. м., обприскувач самохідний Case IH PATRIOT 3330, 2021 р. в., трактор CASE IH Magnum 340, 2018 р.в., ТМЦ в кількості 156 найменування та продукція сільськогосподарського виробництва у кількості 1 найменування, до переліку пошкодженого майна також входить продукція сільськогосподарського призначення, а саме: кукурудза З-го класу у кількості 2850 т. Вартість пошкоджень визначено та підтверджено Суб`єктом оціночної діяльності - ТОВ «КК «ОСТРІВ», яким виконано оцінку розміру реальних збитків від знищення та пошкодження майна, унаслідок чого було складено Звіт про визначення розміру реальних збитків, завданих внаслідок руйнування або пошкодження майна (згідно переліку), у зв`язку із збройною агресією російської федерації, що розташоване за адресою: Чернігівська область, Прилуцький район, с. Стара Талалаївка, вул. Миру, 5А, та належить на праві власності ТОВ «АФ СИЛЬЧЕНКОВЕ», у якому було обґрунтовано факт спричинення матеріальної шкоди та її розмір, що становить 37 682 550,00 грн., що еквівалентно 891401 дол. США або 869829 євро.
Щодо вини, як складового елемента цивільного правопорушення, законодавством України не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди; діє презумпція вини, тобто відсутність вини в завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди. Якщо під час розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. В контексті зазначеного, саме відповідач повинен доводити відсутність своєї вини в спірних правовідносинах. Зазначений висновок підтверджується Верховним Судом, зокрема в постанові від 21.04.2021 у справі № 648/2035/17 та в постанові від 14.02.2018 у справі № 686/10520/15-ц.
Суд враховує, що захист права власності гарантується статтею 1 Додаткового протоколу до Європейської конвенції з прав людини, а відповідальність за порушення вказаного права покладається безпосередньо на державу і настає в тому випадку, коли будь-яке діяння держави має своїм прямим наслідком застосування до особи забороненого поводження.
За пунктами 1, 3 Гаазької Конвенції про закони і звичаї війни на суходолі 1907 року відповідальність у формі відшкодування збитків у випадку порушення правил і звичаїв ведення воєнних дій покладається саме на державу в цілому, як воюючу сторону. Відтак, стягнення відповідної шкоди також має здійснюватись із держави в цілому, за рахунок усіх наявних у неї активів, зокрема і майна підрозділів специфічного апарату держави, який реалізує її функції, в тому числі як державних органів, так і інших підприємств, організацій, установ, які реалізовують відповідні державні функції.
Договірні держави видають своїм сухопутним військам накази, які відповідають Положенню про закони і звичаї війни на суходолі. Воююча сторона, яка порушує норми зазначеного Положення, підлягає відповідальності в формі відшкодування збитків, якщо для цього є підстави. Вона є відповідальною за всі дії, вчинені особами, які входять до складу її збройних сил.
Відповідно до правового висновку, висловленого Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 27.11.2019 у справі № 242/4741/16-ц, належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав.
Таким чином, відповідно до наведених положень Цивільного кодексу України та наведеної Конвенції, за шкоду, спричинену порушенням законів і звичаїв війни, відповідальність несе воююча держава в цілому, незважаючи на те, який конкретно підрозділ її збройних сил заподіяв шкоду.
За таких умов, пред`явлення позовних вимог до російської федерації як до держави в цілому не лише відповідає положенням матеріального закону, але являє собою ефективний спосіб захисту майнових прав позивача.
Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що позивачем доведено наявність усіх елементів складу правопорушення для застосування такої міри відповідальності, як майнова шкода. 
Розмір шкоди, що позивач зазнав внаслідок збройної агресії рф, від знищення та пошкодження майна внаслідок руйнування або пошкодження майна, у зв`язку із збройною агресією російської федерації, що розташоване за адресою: Чернігівська область, Прилуцький район, с. Стара Талалаївка, вул. Миру, 5А, та належить на праві власності ТОВ «АФ СИЛЬЧЕНКОВЕ», становить 37 682 550,00 грн., що еквівалентно 891401 дол. США або 869829 євро (на момент подачі позову).
Суд встановив, що позивач довів повний склад цивільного правопорушення, за фактом понесення ним реальних збитків. Вимога позивача про стягнення з відповідача шкоди є законною, обґрунтованою та документально доведеною; крім того є ефективним способом захисту порушеного права в розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Враховуючи зазначене, суд доходить висновку про те, що позов підлягає задоволенню. 
При ухваленні рішення в справі, суд у тому числі вирішує питання щодо розподілу судових витрат між сторонами.
Позивачем у справі в прохальній частині позовної заяви заявлено про стягнення з російської федерації витрат на правничу допомогу в сумі 30000,00 грн, витрат на проведення оцінки завданих збитків в сумі 318753,98 грн. та поштових витрат.
Позивач зазначає про те, що поніс витрати на професійну правничу допомогу, витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи та витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до розгляду ( у даній справі це поштові витрати).
Позивачем до позовної заяви додано Звіт про визначення розміру реальних збитків, завданих внаслідок руйнування або пошкодження майна (згідно переліку), у зв`язку із збройною агресією російської федерації, що розташоване за адресою: Чернігівська область, Прилуцький район, с. Стара Талалаївка, вул. Миру, 5А, та належить на праві власності ТОВ «АФ СИЛЬЧЕНКОВЕ», станом на15.01.2025 підготовлений ТОВ «Консалтингова компанія «Острів», та Звіт про науково-дослідну роботу “Оцінка технічного стану виробничих і адміністративних будівель аграрного призначення ТОВ “АФ СИЛЬЧЕНКОВЕ” в с. Стара Талалаївка Прилуцького району по вул. Миру, 5А ушкоджених в результаті воєнних дій”, складений Державним підприємством «Науково-дослідний інститут будівельного виробництва імені В.С. Балицького».
З матеріалів справи вбачається, що за договором № 11-25 від 19.02.2025 року щодо складання Звіту про науково-дослідну роботу “Оцінка технічного стану виробничих і адміністративних будівель аграрного призначення ТОВ “АФ СИЛЬЧЕНКОВЕ” в с. Стара Талалаївка Прилуцького району по вул. Миру, 5А ушкоджених в результаті воєнних дій”, вартість зазначених робіт склала 138753 грн. 98 коп. За наслідками проведеної роботи ТОВ «Консалтингова компанія «Острів» щодо визначення розміру реальних збитків, завданих внаслідок руйнування або пошкодження майна, у зв`язку із збройною агресією російської федерації, що розташоване за адресою: Чернігівська область, Прилуцький район, с. Стара Талалаївка, вул. Миру, 5А, та належить на праві власності ТОВ «АФ СИЛЬЧЕНКОВЕ», за проведену роботу позивачем було здійснено оплату в сумі 180000,00 грн.
Розглянувши вимогу позивача про стягнення витрат за проведення експертних досліджень в сумі 318753 грн 98 коп. суд назначає наступне.
Судові витрати - передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи.
Частиною 1 статті 123 ГПК встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи (п.2 ч.3 ст.123 ГПК).
Загальні правові засади розподілу судових витрат визначені у статті 129 ГПК. У частині четвертій цієї статті містяться положення про розподіл інших судових витрат, пов`язаних із розглядом справи.
Так, відповідно до ч.4 ст.129 ГПК інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Висновок експерта може бути наданий на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи (частини 1, 3 ст.98 ГПК).
Розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів (ч.4 ст.127 ГПК).
Учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. У висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок (частини 1, 5 ст.101 ГПК).
Тобто, висновок експерта може бути наданий на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.
На підставі викладених вище приписів чинного законодавства, суд виснує про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат за проведення експертизи у сумі 318753,98 грн, оскільки позивачем до матеріалів додано Звіт про визначення розміру реальних збитків, завданих внаслідок руйнування або пошкодження майна (згідно переліку), у зв`язку із збройною агресією російської федерації, що розташоване за адресою: Чернігівська область, Прилуцький район, с. Стара Талалаївка, вул. Миру, 5А, та належить на праві власності ТОВ «АФ СИЛЬЧЕНКОВЕ», станом на15.01.2025 підготовлений ТОВ «Консалтингова компанія «Острів», та Звіт про науково-дослідну роботу “Оцінка технічного стану виробничих і адміністративних будівель аграрного призначення ТОВ “АФ СИЛЬЧЕНКОВЕ” в с. Стара Талалаївка Прилуцького району по вул. Миру, 5А ушкоджених в результаті воєнних дій”, складений Державним підприємством «Науково-дослідний інститут будівельного виробництва імені В.С. Балицького», які є звітами суб`єктів оціночної діяльності, а не висновками експертів. 
У зв`язку з чим вимога позивача про стягнення з відповідача витрат за проведення оцінки завданих збитків в сумі 318753,98 грн не підлягає задоволенню.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
З урахуванням наведеного, суд зазначає, що решта долучених до матеріалів справи доказів та доводів була ретельно досліджена судом і наведених вище висновків суду не спростовує.
За частиною 2 статті 129 ГПК України судовий збір, від сплати якого позивач в установленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.
За подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру судовий збір справляється у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Згідно з абз. 4 статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» з 1 січня 2026 року встановлено прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць у розмірі 3328 гривня.
З урахуванням ціни позову та положень ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір у справі становить 565238,25 грн (37682550,00 грн *1,5%).
У силу приписів п. 22 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» позивач був звільнений від сплати судового збору на момент звернення до суду, відтак, з огляду на задоволення позову судом, судовий збір підлягає стягненню з відповідача в дохід Державного бюджету України у розмірі 565238,25 грн.
Крім того, позивач просить стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу в сумі 30000,00 грн.
Статтею 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Водночас, відповідно до ст. 15 Господарського процесуального кодексу України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Статтею 16 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості; ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:
1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (ст. 124 Господарського процесуального кодексу України);
2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (ст. 126 Господарського процесуального кодексу України): подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу;
3) розподіл судових витрат (ст. 129 Господарського процесуального кодексу України).
У ч. 3 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Частинами 1, 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Однак, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України).
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України).
Як вбачається з наявних в матеріалах справи письмових доказів, позивачем було укладено договір про надання правничої допомоги з АДВОКАТСЬКИМ БЮРО “ОЛЕНИ ПАНЧЕНКО” № 01-27/02/26 від 27.02.2026 року.
За змістом п. 1.1. Договору № 01-27/02/26 від 27.02.2026 року 1.1. Клієнт надає, а Адвокатське бюро приймає на себе обов`язки щодо: 1) попереднього опрацювання матеріалів наданих Клієнтом, підготовки правової позиції по справі в суді першої інстанції; 2) підготовка та подання до суду позовної заяви до російської федерації в особі посольства російської федерації в Україні про стягнення заданої шкоди в сумі 37 682 550 грн., що еквівалентно 891 401 доларів США або 869829 євро, обговорення позовної заяви з Клієнтом та внесення виправлень, доповнень за бажанням Клієнта; 3) підготовка до ведення справи в суді першої інстанції; 4) пошук та вивчення законодавчих та нормативних — правових актів, якими врегульовані спірні правовідносини, пошук та вивчення судової практики по аналогічній категорії справ; 5) усних консультацій, роз`яснення, узгодження позиції по справі, обговорення ходу ведення справи з Клієнтом в суді першої інстанції; 6) складання запитів, заяв, пояснень, клопотань в процесі підготовки та ведення справи в суді першої інстанції; 7) представництва інтересів Клієнта в суді першої інстанції.
За змістом п.2.1. Договору № 01-27/02/26 від 27.02.2026 року 2.1. розмір гонорару, який Клієнт сплачує Адвокатському бюро за надану в межах цього Договору правничу допомогу 30000,00 грн. за виконання робіт визначених в п. 1.1. даного договору.
Правова допомога вважається наданою після підписання детального опису робіт (наданих послуг) виконаних Адвокатським бюро (адвокатом) на виконання умов даного договору та/або акту приймання-передачі наданої правової допомоги, який підписується Сторонами та скріплюється печатками (за наявності) (п.3.1 Договору № 01-27/02/26 від 27.02.2026 року).
Договір діє з моменту погодження сторонами усіх істотних умов та підписання сторонами тексту договору та додатків (додаткових угод) до нього.
Дія договору припиняється після вручення Клієнту повного тексту судового рішення ухваленого за наслідками розгляду справи зазначеної в п. 1.1. даного договору. (п.4.2-4.3 Договору № 01-27/02/26 від 27.02.2026 року). 
Договір укладений Сторонами у трьох автентичних примірниках - по одному для кожної із Сторін та один для Суду (п.5.1. Договору №01-27/02/26 від 27.02.2026 року).
04.03.2026 року сторонами був складений та підписаний Акт приймання-передачі наданої правової допомоги №1 згідно з Договором №01-27/02/26 про надання правничої допомоги від 27.02.2026, згідно якого Адвокатське бюро належним чином виконало прийняті на себе обов`язки:
• попередньо опрацьовано матеріали надані Клієнтом та сформована відповідна правова позиція у справі - витрачено 1 годину;
• підготовлено позовну заяву до суду, т.ч. здійснено сканування додатків до позовної заяви -
витрачено 10 години;
• здійснено пошук та вивчення законодавчих та нормативно-правових актів, якими врегульовані спірні правовідносини, пошук та вивчення судової практики по аналогічній категорії справ станом на момент підготовки позову -витрачено 2 години;
• усні консультацій, роз?яснення, узгодження позиції по справі, обговорення з Клієнтом ходу ведення справи в суді першої інстанції – витрачено 1 годину.
Всього витрачено 14 годин.
2. Згідно умов Договору про надання правничої допомоги № 01-27/02/27 від 27.02.2026 року клієнт сплачує адвокатському бюро за надану в межах Договору №01-27/02/26 від 27.02.2026 року 30000,00 грн.
3. Розмір компенсації витрат на правничу допомогу відповідно до умов Договору №01-27/02/27 про надання правничої допомоги від 27.02.2026 року станом на 04.03.2026 року становить 30000,00 грн. На момент складання акту Клієнтом сплачено 30000,00 грн.
4. Клієнт не має претензії до Адвокатського бюро щодо якості виконаної роботи, зазначеної в п.1 акту.
Платіжною інструкцією №7806 від 27.02.2026 року ТОВ «Агрофірма «Сильчинкове» перерахувало Адвокатському бюро «Олени Панченко» оплату за надання правничої допомоги згідно з договором №01-27/02/06 від 27.02.2026 в сумі 30000,00 грн.
За змістом ч. 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України).
За змістом положень ч. 5 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Наведене вище свідчить про те, що суд не може на власний розсуд зменшити судові витрати без клопотання іншої сторони.
Загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України. Проте, у ч. 5 наведеної норми Господарського процесуального кодексу України визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
Зокрема, відповідно до ч. 5 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, визначені також положеннями ч. 6, 7, 9 ст. 129 Кодексу.
Відтак, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.
При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (ч. 5, 6 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України).
Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені ч. 5-7, 9 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
У такому випадку суд, керуючись ч. 5-7, 9 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Відповідні висновки місцевого господарського суду узгоджуються з правовою позицією, викладеною у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.08.2019 у справі № 915/237/18, від 24.10.2019 у справі № 905/1795/18, від 17.09.2020 у справі № 904/3583/19.
До того ж у постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, відповідно до якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04).
У рішенні Європейського суду з прав людини від 28.11.2002 у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Вирішуючи питання щодо розміру відшкодування витрат на правничу допомогу, суд вважає за доцільне додатково звернутися до практики Європейського суду з прав людини з цього питання. Зокрема, у рішенні від 18.02.2022 у справі «Чоліч проти Хорватії» суд зазначив (п. 77), що згідно з практикою Європейського суду з прав людини скаржник має право на відшкодування витрат у випадку, якщо такі витрати були дійсними, необхідними а також були розумними у своєму розмірі.
Тобто Європейський суд з прав людини підкреслює необхідність об`єднання об`єктивного критерію (дійсність витрат) та суб`єктивного критерію, розподіляючи суб`єктивний критерій на якісні показники (необхідність витрат для цілей конкретної справи) та кількісні (їх розумність). При цьому Європейський суд з прав людини у зазначеній вище справі, присудивши 2550 євро компенсації, які й просив скаржник, не знайшов підстав для їх зменшення.
Водночас, у рішенні ж від 22.09.2022 у справі «Генеральний будівельний менеджмент проти України» Європейський суд з прав людини у п. 41 зменшив суму витрат на правничу допомогу скаржникові із заявлених 3 750 євро до 850 євро, виходячи саме з надмірного характеру заявлених витрат відносно обмеженого обсягу наданих адвокатом послуг, не вбачаючи у цьому жодних конвенційних порушень.
Оцінивши заявлені Товариством з обмеженою відповідальністю “Агрофірма Сильченкове” витрати на професійну правничу допомогу у сумі 30000,00 грн, суд дійшов висновку, що гонорар адвоката в зазначеному розмірі не є завищеним та є співмірним зі складністю справи.
Отже, на думку суду, витрати на професійну правничу допомогу в заявленому розмірі відповідають вимогам щодо реальності, розумності їх розміру, співмірності, обґрунтованості та пропорційності до предмету спору (критерії, визначені ст. 126 та ч. 5 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України).
З огляду на наведене, керуючись принципом розумності, справедливості та пропорційності, суд вважає за доцільне покласти на відповідача понесені позивачем судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 30000,00 грн.
В прохальній частині позовної заяви позивач просить стягнути з російської федерації поштові витрати без визначення конкретних сум. В заяві про виконання ухвали суду від 24.03.2026 позивач надає суду докази здійснення перекладу ухвали суду від 09.03.2026 та надсилання її разом їх позовом та додатками на поштову адресу та електронну адресу посольства рф в Польщі, в заяві від 28.04.2026 позивач зазначає про те, що надає суду докази перекладу та направлення відповідачу ухвали від 06.04.2026. Однак згадані заяви не містять вимог про стягнення з відповідача поштових витрат із зазначенням сум таких витрат, у зв`язку з чим у суду відсутні підстави для розподілу поштових витрат.
Керуючись статтями 13, 14, 42, 46, 73 - 80, 86, 129, 165 - 167, 178, 184, 202, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд
в и р і ш и в:
1. Позов задовольнити повністю.
2. Стягнути з російської федерації в особі посольства російської федерації в Україні (код ЄДРПОУ 21674479, проспект Повітряних сил, 27, м. Київ, 03049) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Агрофірма Сильченкове” (код ЄДРПОУ 37387229, вул. Миру, буд. 5а, с. Стара Талалаївка, Чернігівська область, Прилуцький район, 17260) шкоду в сумі 37 682 550,00 грн. без ПДВ., що еквівалентно 891 401 доларам США (на дату подачі позову) та витрати на правничу допомогу в сумі 30000,00 грн 
3. Стягнути з російської федерації в особі посольства російської федерації в Україні (код ЄДРПОУ 21674479, проспект Повітряних сил, 27, м. Київ, 03049) в дохід Державного бюджету України (Отримувач коштів ГУК у м.Києві/м.Київ/22030106; Код отримувача (код ЄДРПОУ 37993783); Банк отримувача Казначейство України (ЕАП); Рахунок отримувача UA908999980313111256000026001; Код класифікації доходів бюджету 22030106) судовий збір в сумі 565238,25 грн.
Накази видати після набрання рішенням суду законної сили.
Рішення набирає законної сили у строк та в порядку, встановленому ст.241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду в строк та в порядку, встановлені ст.256, ст. 257 Господарського процесуального кодексу України.
Повне судове рішення складене та підписане 25.05.2026.

Суддя М.В. Фесюра

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reyestr.court.gov.ua