ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2026 року
м. Київ

справа № 605/461/24
провадження № 61-7654св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Фаловської І. М.
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Луцишиної Ганни Михайлівни на рішення Підгаєцького районного суду Тернопільської області від 03 лютого 2025 року в складі судді Горуц Р. О. та постанову Тернопільського апеляційного суду від 13 травня 2025 року в складі судді Гірського Б. О., Хоми М. В., Костіва О. З.

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно та

ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2024 року ОСОБА_4 звернулась до суду із вказаним позовом, у якому просила визнати відповідачів такими, що втратили право на частку в майні колишнього колгоспного двору, а саме в житловому будинку з господарськими будівлями в АДРЕСА_1 та визнати за нею в порядку спадкування за заповітом право власності на вказане нерухоме майно, після смерті матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
03 лютого 2025 року рішенням Підгаєцького районного суду Тернопільської області позов задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на спадкове майно за заповітом, у вигляді 1/4 частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель у АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
13 травня 2025 року постановою Тернопільського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.Рішення Підгаєцького районного суду Тернопільської області від 03 лютого 2025 року залишено без змін.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині визнання відповідачів такими, що втратили право на частку в майні колишнього колгоспного двору, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, керувався тим, що сам собою факт визнання відповідачами тієї обставини, що вони більше трьох років підряд до 15 квітня 1991 року не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору, не є достатньою підставою для задоволення вказаної вимоги, оскільки матеріалами справи вказана обставина не підтверджується.
Задовольняючи частково позовні вимоги про визнання права власності, суд вважав, що наявні підстави визнати за нею право власності на спадкове майно за заповітом у вигляді 1/4 частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель у АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки нерухоме майно належить чотирьом членам колгоспного двору, а розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
18 червня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Луцишина Г. М. засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Підгаєцького районного суду Тернопільської області від 03 лютого 2025 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 13 травня  2025 року, в якій просить їх змінити в мотивувальних та резолютивних частинах шляхом задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що в цій справі учасниками не оспорюється факт втрати відповідачами права на частку в майні колгоспного двору, відповідачі стверджують, що більше трьох років не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства колгоспного двору, і не заперечують щоб право власності на спірний житловий будинок зареєструвала за собою їх сестра.Така обставина не підлягала доказуванню.
Уматеріалах справи містяться архівні витяги з погосподарських книг с. Носів Підгаєцького р-ну Тернопільської обл., якими підтверджується перебування на погосподарському обліку, тобто реєстрація місця проживання певних осіб у житловому будинку, проте такі архівні витяги не є доказом того, що саме всі зареєстровані особи брали активну участь своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору.
Суд апеляційної інстанції звернув увагу, що правильне застосування судами норм статей 120, 123 Цивільного кодексу Української Радянської Соціалістичної Республіки в редакції 1963 року (далі - ЦК УРСР) передбачає з`ясування питання про віднесення будинку до відповідної суспільної групи господарств. Такий правовий висновок викладений впостанові Верховного Суду України  від 18 листопада 2015 року всправі № 6-350цс15. Однак у вказаній постанові Верховного Суду України немає правових висновків щодо застосування норм матеріального права статті 126 ЦК УРСР, згідно з якоюпрацездатний член колгоспного двору втрачає право на частку в майні двору, якщо він не менше трьох років підряд не брав участі своєнапрацею і коштами у веденні спільного господарства двору.
Позиція інших учасників справи
Відзив на касаційну скаргу не надходив. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 в сім`ї: батька - ОСОБА_6 та матері - ОСОБА_5 .
26 червня 1998 року ОСОБА_1 зареєструвала шлюб із ОСОБА_7 , у зв`язку з чим змінила прізвище із дошлюбного « ОСОБА_1 » на прізвище чоловіка « ОСОБА_1 ».
Житловий будинок з господарськими будівлями на АДРЕСА_1 належав колгоспному двору, що складався із 4-ох членів,головою якого була - спадкодавець ОСОБА_5 та члени колгоспного двору: син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 : дочка - ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та син - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Відповідно до свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок від 20 травня 1991 року, виданого на підставі рішення Виконавчого комітету Бережанської районної ради від 16 жовтня 1990 року № 264 «Про оформлення права власності на жилі будинки», житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями, який розташований на АДРЕСА_1 , належить колгоспному двору, що складається з 4-ох членів, головою якого була ОСОБА_5 .
Згідно з архівним витягом від 13 травня 2024 року, виданим архівним сектором Підгаєцької міської ради, в погосподарській книзі с. Носів Підгаєцького р-ну Тернопільської обл. за 1991-1995 роки записано: особовий рахунок № НОМЕР_1 , група господарства станом на 01 січня 1991 року - колгоспний двір. Відомості про членів домогосподарства: ОСОБА_5 , 1920 року народження, - голова.
Із архівного витягу від 05 червня 2024 року, виданого архівним сектором Підгаєцької міської ради, встановлено, що в погосподарській книзі с. Носів Підгаєцького р-ну Тернопільської обл. за 1986-1990 роки записано: особовий рахунок № НОМЕР_1 . Номер по земельно-кадастровій книзі - 44, група господарства на 01 січня 1990 року, список членів господарства: ОСОБА_5 , 1920 року народження - голова сім`ї; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , - син (у графі 23 «Відмітка про зовсім вибулих членів господарства» вказано - «вибув під № 301»); ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , - дочка (у графах 18, 23 «Відмітка про тимчасово вибулих членів господарства» та «Відмітка про зовсім вибулих членів господарства» вказано відповідно - 20 квітня 1984 року на роботу» та «20 квітня 1984 року в Тернопіль»;  ОСОБА_2  , ІНФОРМАЦІЯ_5 , - син (у графі 23 «Відмітка про зовсім вибулих членів господарства» вказано - «10 листопада 1989 року в Угринів»).
У архівному витязі від 28 червня 2024 року, виданому архівним сектором Підгаєцької міської ради вказано, що в погосподарській книзі с. Носів Підгаєцького р-ну Тернопільської обл. за 1985-1990 роки записано: особовий рахунок № НОМЕР_2 . Номер по земельно-кадастровій книзі - 315. Група господарства на 1989 рік - колгосп. Список членів господарства: ОСОБА_12 - мати; ОСОБА_13 - дочка; ОСОБА_14 - зять; ОСОБА_15 - онука; ОСОБА_3  - зять; ОСОБА_16 - правнук.
Мати сторін - ОСОБА_5 26 лютого 2010 року в Носівській сільській раді Підгаєцького району Тернопільської області склала заповіт, розпорядженням якого все належне їй майно заповіла позивачці.
Той факт, що ім`я позивачки у архівному витязі від 05 червня 2024 року, виданому архівним сектором Підгаєцької міської ради Тернопільського району Тернопільської області, помилково вказано « ОСОБА_17 » замість вірного « ОСОБА_18 », окрім свідоцтва про її народження та про укладення шлюбу підтверджується інформацією Носівського старостинського округу Підгаєцької міської ради Тернопільського району Тернопільської області, в якій вказано, що на території старостинського округу осіб із прізвищем, ім`ям та по батькові - ОСОБА_11 чи ОСОБА_11 , окрім ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка є дочкою ОСОБА_5 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , не було і немає.
ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Із матеріалів спадкової справи від 30 липня 2015 року № 159/2015 встановлено, що позивачка до спливу шести місяців з часу відкриття спадщини подала до нотаріуса заяву про прийняття спадщини, а також постійно проживала разом із своєю матір`ю на час відкриття спадщини, тобто прийняла спадщину (довідка Виконавчого комітету Носівської сільської ради Підгаєцького району Тернопільської області від 20 травня 2015 року № 349).
Із нотаріально посвідченого свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 24 січня 2019 року, зареєстрованого в реєстрі за № 41, вбачається, що позивачка після смерті своєї матері ОСОБА_5 успадкувала земельну ділянку площею 0,6532 га, кадастровий номер: 6124885800:01:001:0401, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Носівського старостинського округу (колишньої Носівської сільської ради) Тернопільського (в минулому Підгаєцького) району Тернопільської області.
Позивачка зверталася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті її матері, однак в цьому їй було відмовлено у зв`язку з тим, що в поданих документах міститься невідповідність, а саме: в свідоцтві на право особистої власності на житловий будинок, виданому Виконавчим комітетом Бережанської районної ради 20 травня 1991 року, вказано, що це нерухоме майно належить чотирьом членам колгоспного двору, головою якого є ОСОБА_5 , водночас не визначено власників будинку та частин, яка належить кожному учаснику, зокрема частка, яка належала спадкодавцю, що вбачається із письмової відмови Підгаєцької державної нотаріальної контори від 03 вересня 2024 року за вих. № 590/01-16.
Позиція Верховного Суду 
Касаційне провадження в справі відкрито з підстав, передбачених пунктом 3 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). 
Згідно з пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги та виснував, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до пункту 4, абзацу першого пункту 5 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу (далі - ЦК) України цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої ЦК України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, зокрема щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). 

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України).

У цій справі спірні правовідносини пов`язані із спадкуванням майна, належного до колгоспного двору. 
Колгоспний двір - це сімейно-трудове об`єднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і сімейних потреб.
Його створення і діяльність врегульовувалось положеннями статей 120-127 ЦК УРСР, спадкування майна колгоспного двору регулювалося статтею 563 ЦК УРСР.
Згідно з частиною першою статті 120 ЦК УРСР майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності.
Частиною другою статті 123 ЦК УРСР передбачено, що розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Частку працездатного члена двору в майні двору може бути зменшено або у її виділенні зовсім відмовлено в зв`язку з недовгочасним його перебуванням у складі двору або незначною участю своєю працею чи коштами в господарстві двору.
Відповідно до статті 17 Закону України від 07 лютого 1991 року № 697-XII«Про власність» (далі - Закон № 697-XII) майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.
Положення наведеної норми щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року).
До введення в дію Закону № 697-XII частка майна померлого члена колгоспного двору з майна колгоспного двору не виділялась. Майно колгоспного двору спадкувалось тільки у разі смерті останнього члену колгоспного двору. Такий порядок спадкування поширювався на випадки припинення колгоспного двору з цих підстав до 01 липня 1990 року.
Спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, вирішуються за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберіглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке зберіглося. 
Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався вказівками по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5 (далі - Вказівки № 112/5), а згодом - аналогічними вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року за № 5-24/26, та вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69 (далі - вказівки № 69). 

Згідно зі змістом Вказівок № 112/5 і № 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Відповідно до абзацу 2 пункту 20 Вказівок № 112/5 виключенням із загального порядку були лише господарства, в яких проживали працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять голови господарства, відносилися до господарств колгоспників.

Аналогічні висновки зробив Верховний Суд України в постанові від 18 листопада 2015 року в справі № 6-350цс15 та від них Велика Палата Верховного Суду не відступала. 

Отже, всі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня 1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору.

Статтею 563 ЦК УРСР передбачено, що в разі смерті члена колгоспного двору спадкоємство в майні двору не відкривається. Якщо після смерті члена колгоспного двору інших членів двору не залишається, до майна двору застосовуються правила цього розділу. Особисте майно членів колгоспного двору після їх смерті переходить до спадкоємців на загальних підставах.

Правила статті 563 ЦК УРСР про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 01 липня 1990 року. У разі припинення колгоспного двору з інших підстав (перетворення колгоспу у радгосп, виходу з колгоспу членів двору тощо), а також в разі смерті члена двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору (майна, що зберіглося), відкривається після смерті кожного з його колишніх членів.

Статтею 126 ЦК УРСР передбачено, що працездатний член колгоспного двору втрачає право на частку в майні двору, якщо він не менше трьох років підряд не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. Це правило не застосовується, якщо член двору не брав участі у веденні господарства в зв`язку з призовом на строкову військову службу, навчанням в учбовому закладі або хворобою.

Безпідставними є доводи касаційної скарги про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування статті 126 ЦК УРСР, оскільки такий висновок неодноразово формувався Верховним Судом, зокрема в постановах від 12 лютого 2025 року в справі № 943/854/23, від 16 вересня 2020 рокув справі № 689/2303/16-ц, яким відповідають висновки судів у цій справі. 

Зі змісту підстави оскарження судових рішень у справі, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню судами під час вирішення спору.

У разі подання касаційної скарги на підставі вказаної норми, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи.

У справі, яка переглядається, проаналізувавши зміст оскаржуваних судових рішень, Верховний Суд висновує, що під час вирішення спору по суті судами були ухвалені судові рішення відповідно до встановлених ними обставин на підставі поданих сторонами доказів.

Тому заявлена в касаційній скарзі підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, є необґрунтованою.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суди встановили, що матеріалами справи не підтверджуються обставини про те, що  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 протягом 1987 - 1991 років, тобто більше трьох років до 15 квітня 1991 року, не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору за адресою:       АДРЕСА_1 . 

Відповідно до свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок від 20 травня 1991 року,  виданого на підставі рішення Виконавчого комітету Бережанської районної ради від 16 жовтня 1990 року № 264 «Про оформлення права власності на жилі будинки», житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями, який розташований в АДРЕСА_1 , належить колгоспному двору, що складається з 4-ох членів, головою якого була  ОСОБА_5 .

У цій справі суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, зробив обґрунтований висновок про те, що відповідачі набули право власності на майно, яке належало колгоспному двору, і це право зберіглося після припинення його існування, оскільки до 15 квітня 1991 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не втратили право на частку в майні двору.

Сам собою факт визнання відповідачами тієї обставини, що вони більше трьох років до 15 квітня 1991 року не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору, не є достатньою підставою для задоволення позовних вимог в частині визнання відповідачів такими, що втратили право на частку у майні колишнього колгоспного двору, адже такі обставини спростовані матеріалами справи. Доводи касаційної скарги в цій частині безпідставні. 

Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України).

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Ефективним способом захисту прав спадкоємця, що прийняв спадщину, може бути визнання права власності на спадкове майно за відсутності правовстановлюючих документів на нього.

Такі висновки викладені в постановах Верховного Суду від 23 липня 2024 року в справі № 204/8935/22, від 25 вересня 2024 року в справі № 707/2877/22, від 03 січня 2025 року в справі № 754/7860/22, від 11 лютого 2025 року всправі  № 751/2484/22. 

Враховуючи те, що частки членів колгоспного двору є рівними (частина друга статті 123 ЦК УРСР), а в цій справі за позивачкою вже визнано право на частку матері у колгоспному дворі в порядку спадкування, сторони не позбавлені можливості у нотаріальному порядку оформити право власності на житловий будинок з відповідною часткою господарських будівель на   АДРЕСА_1  у цілому за ОСОБА_1 шляхом отримання свідоцтва про право власності на її (позивачки) частку у колгоспному дворі й учинення цивільного договору (дарування, купівлі-продажу тощо) щодо відчуження часток відповідачів. 

Суд не може зобов`язувати нотаріуса чи нотаріальну контору вчиняти дії щодо вирішення питань, які безпосередньо належать до його компетенції. Суд не може підміняти орган, до повноважень якого належить прийняття рішення, яке є предметом оскарження, приймати замість нього своє рішення та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, що належать до компетенції такого суб`єкта (постанова Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 01 березня 2021 року в справі № 473/1878/19). 

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) сформульовано правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Верховний Суд є судом права, а не судом факту, позбавлений можливості самостійно встановлювати обставини справи, не встановлені судами першої та апеляційної інстанцій, а також досліджувати докази справи, змінюючи їх оцінку відповідно до статті 400 ЦПК України.
Інші доводи касаційної скарги є необґрунтованими та не впливають на висновки судів.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Керуючись статтями 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргупредставника ОСОБА_1 - адвоката Луцишиної Ганни Михайлівни  залишити без задоволення.
Рішення Підгаєцького районного суду Тернопільської області від 03 лютого 2025 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 13 травня  2025 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Ситнік
Є. В. Петров
І. М. Фаловська