ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 травня 2026 року
м. Київ
справа № 199/3522/24
провадження № 61-6981св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Мартєва С. Ю.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , відповідач -  ОСОБА_2 ,	
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Борзенков Едуард Васильович, на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 14 листопада 2024 року у складі судді Подорець О. Б. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 квітня 2025 року у складі колегії суддів Єлізаренко І. А., Макарова М. О., Свистунової О. В., 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.
Позов мотивовано тим, що вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі з 30 серпня 2001 року, від якого в них народилося двоє синів: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
З квітня 2019 року сторони не проживають разом, не ведуть спільного господарства та не підтримують шлюбні відносини. 
За час спільного проживання сторони за спільні кошти придбали автомобіль Mitsubishi Pajero, 1996 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , побудували житловий будинок та встановили бетонний паркан на виділеній відповідачу земельній ділянці, розташованій за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 1210100000:01:419:0001, площею 0,04 га.
Зазначала, що право власності на житловий будинок не зареєстроване, тому сторони є власниками матеріалів, використаних під час його будівництва. 
Оскільки земельну ділянку передано відповідачу у власність рішенням сільської ради 06 липня 2011 року то вона також належить сторонам на праві спільної сумісної власності подружжя.
Позивачка посилалась на наявність обставин для відступу від рівності часток у спільному майні відповідно до статті 70 Сімейного кодексу України (далі - СК України). Вказувала, що їх діти проживають разом з нею, необхідно оплачувати за навчання ОСОБА_3 в університеті та за заняття ОСОБА_4 музикою. Також діти мають хронічні захворювання, що потребує додаткових витрат на лікування. Відповідач аліментів на ОСОБА_3 не сплачує.
На підставі викладеного, ОСОБА_1 , з урахуванням уточнених позовних вимог, просила суд стягнути з відповідача на свою користь грошову компенсацію вартості 2/3 часток спільно набутого майна подружжя, а саме:
автомобіля марки Mitsubishi Pajero, 1996 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , у сумі 130 953,33 грн;
будівельних матеріалів і конструктивних елементів, які були використані у процесі будівництва житлового будинку та бетонного паркану за адресою: АДРЕСА_1 , у сумі 250 206,00 грн;
земельної ділянки, кадастровий номер 1223286500:05:003:0157, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , у сумі 471 833,45 грн, 
а також стягнути з відповідача судові витрати у розмірі 21 311,59 грн.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпропетровська (назву суду змінено на Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпра відповідно до Закону України від 26 лютого 2025 року № 4273-IX «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо зміни найменувань місцевих загальних судів») рішенням від 14 листопада 2024 року позов ОСОБА_1 задовольнив частково.
У порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнав за ОСОБА_2 право власності на автомобіль марки Mitsubishi Pajero, 1996 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , та стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію половини його вартості в розмірі 98 215,00 грн.
У порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнав за ОСОБА_2 право власності на будівельні матеріали і конструктивні елементи, які були використані у процесі будівництва житлового будинку та бетонного паркану за адресою: АДРЕСА_1 , та стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію половини їх вартості в розмірі 187 654,50 грн.
У порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнав за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 1223286500:05:003:0157, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , та стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію половини її вартості в розмірі 353 875,09 грн.
У задоволенні решти позовних вимог відмовив.
Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3 464,29 грн, витрати із залученням експертів у розмірі 7 500,00 грн, а всього 10 964,29 грн. 
Стягнув з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 3 538,75 грн. 
Частково задовольняючи позовні вимоги, місцевий суд керувався тим, що спірне майно набуте сторонами під час шлюбу, тому належить їм на праві спільної сумісної власності.
Оскільки автомобіль Mitsubishi Pajero, 1996 року випуску, знаходиться у користуванні відповідача, суд першої інстанції визнав за останнім право власності на нього та стягнув грошову компенсацію половини вартості автомобіля на користь позивачки.
Спірне домоволодіння є об`єктом незавершеного будівництва, тому під час його поділу суд врахував вартість матеріалів, використаних під час будівництва.
Земельна ділянка, надана відповідачу рішенням Спаської сільської ради від 06 липня 2011 року № 3-7/VI, є спільним сумісним майном відповідно до частини п`ятої статті 61 СК України, перебуває у користуванні відповідача, тому позивачка має право на компенсацію половини її вартості. 
Місцевий суд відмовив у застосуванні частини третьої статті 70 СК України, яка передбачає можливість суду за певних обставин збільшити частку майна дружини / чоловіка під час його поділу. Керувався тим, що позивачка не довела належними доказами, що розмір аліментів, які вона одержує від відповідача на дитину, недостатній для забезпечення фізичного, духовного розвитку та / або її лікування. Крім того, старший син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є повнолітнім.
У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду першої інстанції із заявою про ухвалення додаткового рішення про розподіл судових витрат. 
Також у листопаді 2024 року до суду першої інстанції звернувся ОСОБА_2 із заявою про ухвалення додаткового рішення про розподіл судових витрат.
Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпропетровська додатковим рішенням від 04 грудня 2024 року заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу задовольнив частково.
Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 28 500,00 грн.
В іншій частині заяви ОСОБА_1 та у задоволенні заяви ОСОБА_2 відмовив.
Вирішуючи питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу, понесених сторонами під час розгляду справи, місцевий суд оцінив складність справи, обсяг наданих послуг, ціну позову та значення справи для сторін, а також пропорційність задоволених вимог.
Щодо відмови в частині заяви ОСОБА_1 про стягнення з відповідача судового збору місцевий суд зазначив, що розподіл витрат зі сплати судового збору здійснено під ухвалення судового рішення. 
Також зазначив, що заява відповідача про стягнення витрат на правничу допомогу подана з пропуском встановленого законом строку. 
Не погодившись з вказаним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 14 листопада 2024 року та додатковим рішенням цього ж суду від 04 грудня 2024 року, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 оскаржили їх в апеляційному порядку.
В апеляційній скарзі відповідач просив рішення та додаткове рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким залишити ОСОБА_2 автомобіль марки Mitsubishi Pajero, 1996 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , залишити ОСОБА_1 самочинне будівництво, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , відмовити у задоволенні поділу земельної ділянки, кадастровий номер 1223286500:05:003:0157, відмовити у стягненні з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені витрати на правничу допомогу та витрати на проведення експертизи.
В апеляційній скарзі позивачка просила рішення місцевого суду скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.
Дніпровський апеляційний суд постановою від 29 квітня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнив частково.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення.
Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 14 листопада 2024 року залишив без змін.
Додаткове рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 04 грудня 2024 року змінив в частині розміру стягнутих з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу, зменшив їх розмір з 28 500,00 грн до 15 000,00 грн.
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд вважав обґрунтованими висновки суду щодо поділу між сторонами спірного майна, а доводи апеляційних скарг цих висновків не спростовують.
Зменшуючи розмір витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачкою, апеляційний суд взяв до уваги заперечення відповідача щодо розміру таких витрат складності справи та наданих адвокатом послуг, враховуючи критерії розумності та співмірності.
Короткий зміст вимог касаційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у травні 2025 року, ОСОБА_1 просить постанову апеляційного суду в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу скасувати та ухвалити нове рішення про залишення додаткового рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 04 грудня 2024 року без змін, посилаючись на порушення норм процесуального права.
У касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявниця посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 922/1897/18, від 24 грудня 2019 року у справі № 909/359/19, від 13 лютого 2020 року у справі № 911/2686/18, від 19 лютого 2020 року у справі № 910/16223/18, від 21 травня 2020 року у справі № 922/2167/19, від 10 грудня 2020 року у справі № 922/3812/19, від 08 квітня 2021 року у справі № 161/20630/18.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що апеляційний суд безпідставно зменшив розмір витрат на правничу допомогу, оскільки відповідач у запереченнях щодо заяви про ухвалення додаткового рішення не обґрунтував неспівмірності понесених позивачкою витрат складності справи та обсягу виконаних робіт. 
Позивачка зазначає, що понесені нею витрати на професійну правничу допомогу є наслідком недобросовісних дій відповідача, який у грудні 2023 року звернувся до суду з позовом про поділ між ним та  ОСОБА_1 спільного майна подружжя (справа № 199/739/24), проте визначив предметом поділу лише частину спільного майна, у зв`язку з чим  ОСОБА_1 звернулася до суду з цим позовом щодо поділу іншої частини спільного майна.
У касаційній скарзі ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Борзенков Е. В., поданій до Верховного Суду у червні 2025 року, просить рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у позові в частині поділу між сторонами самочинного будівництва, земельної ділянки та стягнення компенсації половини розміру їх вартості, а також компенсації половини розміру вартості автомобіля, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
У касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження судових рішень ОСОБА_2 посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 квітня 2023 року у справі № 511/2303/19, постановах Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 686/2762/15-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 409/1959/15-ц, від 09 жовтня 2019 року у справі № 712/13644/16-ц, від 12 серпня 2020 року у справі № 626/4/17.
Заявник посилається на неврахування апеляційним судом висновків Верховного Суду про те, що об`єкти самочинного будівництва не підлягають поділу, зокрема і шляхом стягнення компенсації його вартості. 
Зазначає, що суди визначили вартість спірного житлового будинку на підставі звіту про вартість майна, який є неналежним доказом, оскільки не відображає реальної вартості майна.
Вважає, що суди помилково визнали спірну земельну ділянку об`єктом спільної сумісної власності, оскільки  ОСОБА_2 набув її у власність шляхом безоплатної приватизації у липні 2012 року, тому земельна ділянка є його особистою приватною власністю.
Також зазначає, що визначена судами вартість автомобіля Mitsubishi Pajero, 1996 року випуску, є завищеною та не відображає його реальної вартості.
Доводи інших учасників справи
У липні 2025 року ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2 , в якому посилаючись на необґрунтованість та безпідставність доводів заявника, просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. Зазначає про те, що судові рішення є законними та обґрунтованими, висновки судів відповідають обставинам справи, а тому підстав для їх скасування немає.
У липні 2025 року ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Борзенков Е. В., подав відповідь на відзив ОСОБА_1 , в якому зазначає про необґрунтованість аргументів позивачки. 
У серпні 2025 року ОСОБА_2 подав відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просить відхилити доводи касаційної скарги позивачки як безпідставні, просить залишити її без задоволення, а постанову апеляційного суду в частині зменшення розміру витрат на правничу допомогу - без змін.
У вересні 2025 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду заяву про відшкодування витрат на правничу допомогу у розмірі 24 000,00 грн, понесених під час розгляду справи у судах апеляційної та касаційної інстанцій.
Рух справи у суді касаційної інстанції
У травні 2025 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 квітня 2025 року.
У червні 2025 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Борзенков Е. В., на рішення від 14 листопада 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 квітня 2025 року.
Верховний Суд ухвалою від 23 червня 2025 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Борзенков Е. В., та витребував матеріали справи з Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра.
Верховний Суд ухвалою від 05 серпня 2025 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 .
У грудні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.
На підставі розпорядження Верховного Суду від 31 березня 2026 року № 316/0/226-26 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31 березня 2026 року справу призначено судді-доповідачеві Фаловській І. М., судді, які входять до складу колегії: Карпенко С. О., Мартєв С. Ю.
Фактичні обставини справи, що встановили суди
Суди встановили, що з 30 серпня 2001 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі (т. 2, а. с.154, 155).
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 03 квітня 2024 року у справі № 199/5/24 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу задоволено, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 30 серпня 2001 року відділом реєстрації актів громадянського стану Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області України за актовим записом № 1049 розірвано (т. 2, а. с.154, 155).
20 грудня 2008 року за відповідачем ОСОБА_2 на підставі довідки-рахунку № ДДР616047 проведено державну реєстрацію права власності на автомобіль Mitsubishi Pajero, 1996 року випуску, об`єм двигуна 2998 см. куб, номер VIN: НОМЕР_2 (т. 1, а. с. 9).
Відповідно до висновку експерта Макієнко О. М. за результатами проведення транспортно-товарознавчого дослідження від 09 серпня 2024 року № 01/08/24, виконаного на замовлення ОСОБА_2 , ринкова вартість автомобіля Mitsubishi Pajero, станом на 09 серпня 2024 року становить 134 253,90 грн (т. 2, а. с. 6-14).
Згідно з висновком судового експерта Пилипенка А. І. від 19 березня 2024 року № 71/24, виготовленого на замовлення ОСОБА_1 , середня ринкова вартість легкового автомобіля Mitsubishi Pajero, 1996 року випуску, об`єм двигуна 2998 см. куб, станом на дату оцінки становить 196 430,00 грн (т. 1, а. с. 10-14).
Відповідно до технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок від 04 грудня 2013 року, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , за вказаною адресою знаходяться такі будівлі: житловий будинок, літера «А-1», загальною площею 15,3 кв. м, житловою площею 15,3 кв. м; гараж, літера «Б»; гараж, літера «В» (т. 1, а. с. 43-48).
Згідно зі звітом про незалежну оцінку житлового будинку від 22 березня 2024 року, виготовленого на замовлення позивача ОСОБА_1 , вартість житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 станом на 22 березня 2024 року становить 375 309,00 грн без урахування ПДВ, що еквівалентно 9 642,00 доларів США (т. 1, а. с. 49-73).
Відповідно до листа Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської міської ради (далі - КП «ДМБТІ») від 21 червня 2013 року № 6333, станом на 31 грудня 2012 року в інвентаризаційній справі відсутні відомості щодо реєстрації права власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 29).
Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 26 березня 2024 року № 371448964 інформація щодо права власності на нерухоме майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 відсутня (т. 1, а. с. 30).
11 липня 2012 року ОСОБА_2 на підставі рішення сесії Спаської сільської ради від 06 липня 2011 року № 3-7VI видано державний акт на право власності на земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер № 1223286500:05:003:0157 (т. 1, а. с. 170).
Відповідно до звіту експерта про оцінку майна від 10 квітня 2024 року № 10042024_05_ВР ринкова вартість земельної ділянки, загальною площею 2 500 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер № 1223286500:05:003:0157, становить 707 750,18 грн (т. 1, а. с. 132-143).
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення з таких підстав.
Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Такі ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована, й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільності набутого майна щодо певного об`єкта в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її заперечує.
Згідно з частинами першою - третьою статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).
Відповідно до частин першої-третьої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.
Наведені норми визначають правила розпорядження подружжям майном, що є об`єктом права їх спільної сумісної власності. Таке розпорядження здійснюється шляхом укладення дружиною та/або чоловіком різноманітних правочинів з іншими особами. Якщо правочин щодо спільного майна укладає один з подружжя, то воля другого з подружжя, його згода на укладення правочину має бути з`ясована окремо.
Отже, рівність прав кожного з подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними), та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною першою статті 63, частиною першою статті 65 СК України.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 лютого 2022 року у справі № 642/8107/14-ц дійшла висновку, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Вирішуючи спір, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, встановивши, чи належить спірне майно до спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , врахувавши презумпцію рівності часток, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку про наявність підстав для поділу між сторонами автомобіля марки Mitsubishi Pajero, 1996 року випуску, будівельних матеріалів і конструктивних елементів, які були використані у процесі будівництва житлового будинку та бетонного паркану за адресою: АДРЕСА_1 , та земельної ділянки, кадастровий номер 1223286500:05:003:0157, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 . 
Ураховуючи те, що спірне майно перебуває у фактичному користуванні відповідача, суди визнали за останнім право власності на вказане майно та стягнули на користь позивачки компенсацію половини розміру вартості цього майна.
Доводи касаційних скарг ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , які стали підставою для відкриття касаційного провадження та згідно з положеннями частини першої статті 400 ЦПК України становлять межі розгляду справи судом касаційної інстанції.
Щодо доводів касаційної скарги ОСОБА_2 
ОСОБА_2 посилається на неврахування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 квітня 2023 року у справі № 511/2303/19, постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 1311/832/12, від 07 листопада 2018 року у справі № 686/2762/15-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 409/1959/15-ц, від 09 жовтня 2019 року у справі № 712/13644/16-ц, від 24 березня 2020 року у справі № 367/3800/14-ц, від 12 серпня 2020 року у справі № 626/4/17.
Заявник вважає, що спірний житловий будинок з господарськими будівлями не підлягає поділу, зокрема і шляхом стягнення компенсації його вартості, оскільки є самочинно збудованим майном.
Верховний Суд, оцінюючи і досліджуючи положення пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України, як підставу касаційного оскарження судових рішень, виходить з того, що при встановленні доцільності посилання на постанову Верховного Суду кожен правовий висновок Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на встановлені судами обставини справи. У такому випадку правовий висновок розглядається через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних нормативно-правових актів.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 квітня 2023 року у справі № 511/2303/19, на яку посилається заявник, зробила висновок, що до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію. Визнаючи при цьому право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 квітня 2026 року у справі № 607/10858/22 (провадження № 14-138цс24), яка ухвалена після подання касаційних скарг, конкретизувала наведений вище висновок щодо застосування статті 331 ЦК України у подібних правовідносинах, зазначивши, що у разі неможливості поділу (що обумовлюється входженням до складу відповідного об`єкта самочинно збудованих споруд) незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку. 
Велика Палата Верховного Суду погодилася з викладеним у постанові від 12 квітня 2023 року у справі № 511/2303/19 висновком про те, що з урахуванням конкретних обставин справи (зокрема, волі сторін) суд може залишити такий об`єкт одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.
Отже, оскільки позивачка обрала способом захисту майнових прав саме стягнення з відповідача грошової компенсації вартості майна, висновок апеляційного суду не суперечить наведеним вище висновкам Верховного Суду.
Відповідач, заперечуючи проти врахування судами наданого позивачкою висновку щодо вартості нерухомого майна за адресою:  АДРЕСА_1 , не спростував належними доказами вартості цього майна, не позбавлений був можливості надати суду інший висновок, який би, як він вважає, відображав реальну вартість використаних під час будівництва матеріалів.
Щодо доводів касаційної скарги про те, що суди помилково визнали спірну земельну ділянку об`єктом спільної сумісної власності, оскільки відповідач набув її у власність шляхом безоплатної приватизації у липні 2012 року, слід зазначити таке.
Відповідно до Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року статтю 61 СК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Вказана норма набула чинності з 08 лютого 2011 року, однак була виключена на підставі Закону України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» № 4766 від 17 травня 2012 року, який набрав чинності 13 червня 2012 року. Натомість статтю 57 СК України доповнено пунктом 5 частини, згідно з яким особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації.
Отже, з урахуванням вказаних змін до СК України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався. При цьому тільки в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду.
Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 409/1959/15-ц, від 09 жовтня 2019 року у справі № 712/13644/16-ц, від 12 серпня 2020 року у справі № 626/4/17, на які посилається заявник у касаційній скарзі.
У справі, що переглядається, встановивши, що спірну земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер № 1223286500:05:003:0157, відповідач отримав на підставі рішення сесії Спаської сільської ради від 06 липня 2011 року № 3-7VI, суди обґрунтовано вважали вказану земельну ділянку спільним майном подружжя. 
Той факт, що відповідачу державний акт на право власності на вказану земельну ділянку видано 11 липня 2012 року не спростовує висновків судів, оскільки вказаний акт, як і свідоцтво про право власності, не породжує нового речового права особи, а лише підтверджує наявне.
Аналогічні висновки про те, що моментом у часі, який оцінюється судом на предмет входження земельної ділянки до спільного сумісного майна подружжя або особистої приватної власності одного з подружжя, є момент набуття земельної ділянки у власність на підставі розпорядчого акту уповноваженого органу, зокрема рішення органів місцевого самоврядування про передання земельної ділянки у власність у порядку приватизації, виклав Верховний Суд у постановах від 10 січня 2023 року у справі № 753/17628/19, від 13 лютого 2023 року у справі № 757/34475/19-ц, від 19 лютого 2025 року у справі № 761/17817/19.
З огляду на викладене, доводи заявника про те, що спірна земельна ділянка є його особистою приватною власністю є необґрунтованими.
Щодо доводів відповідача про те, що визначена судами вартість автомобіля Mitsubishi Pajero, 1996 року випуску, є завищеною та не відображає його реальної вартості, колегія суддів зазначає таке.
Суди встановили, що відповідач визнав факт придбання спірного автомобіля у період перебування сторін у шлюбі та що автомобіль марки перебуває у відповідача ОСОБА_2 .
На замовлення позивачки ОСОБА_1 судовий експерт Пилипенко А. І. виготовив експертний висновок від 19 березня 2024 року № 71/24, відповідно до якого середня ринкова вартість легкового автомобіля Mitsubishi Pajero, 1996 року випуску, об`єм двигуна 2998 см. куб, станом на дату оцінки становить 196 430,00 грн. 
Не погоджуючись із вартістю автомобіля, визначеною у експертному висновку від 19 березня 2024 року, відповідач надав суду висновок експерта Макієнка О. М. за результатами проведення транспортно-товарознавчого дослідження від 09 серпня 2024 року № 01/08/24, згідно з яким ринкова вартість автомобіля Mitsubishi Pajero, станом на 09 серпня 2024 року становить 134 253,90 грн.
У жотвні 2024 року ОСОБА_1 надіслала до суду заперечення на висновок експерта Макієнка О. М. від 09 серпня 2024 року, в якому посилалась на те, що вказаний висновок виготовлений з порушеннями вимог законодавства, заява на проведення експертизи та договір між Макієнком О. М. та ОСОБА_2 не підписані замовником.
Оцінюючи у сукупності надані сторонами докази на підтвердження вартості автомобіля Mitsubishi Pajero, 1996 року випуску, місцевий суд вважав неналежним як доказ висновок експерта Макієнка О. М. від 09 серпня 2024 року, зазначивши, що усупереч вимог Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів у висновку зазначена тільки дата проведення експертизи, проте час, місце, адреса та особи, в присутності яких була проведена експертиза, вказані не були. Оскільки заява та договір, які додані експертом до висновку, не містять підпису замовника, суд першої інстанції поставив під сумнів те, чи проводилась взагалі експертна оцінка спірного автомобіля.
З огляду на викладене суди під час вирішення позовної вимоги про виплату позивачці грошової компенсації за її частку у праві спільної сумісної власності подружжя на автомобіль Mitsubishi Pajero, 1996 року випуску керувалися наявним у матеріалах справи висновком судового експерта Пилипенко А. І. від 19 березня 2024 року № 71/24. 
Колегія суддів зазначає, що за наявності сумнівів у правильності висновку експерта, пов`язаних з його недостатньою обґрунтованістю чи з тим, що він суперечить іншим матеріалам справи, а також за наявності істотного порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи, суд може призначити повторну експертизу. 
З огляду на особливості принципів диспозитивності та змагальності у цивільному процесі України (згідно з якими сторони вільні у розпорядженні їхніми процесуальними правами, зокрема, і щодо подання відповідного клопотання, а суд не має можливості розглянути не ініційовані сторонами питання) ОСОБА_2 , заперечуючи проти врахування судами наданого позивачкою експертного висновку, не скористався правом на подання клопотання про призначення повторної експертизи автомобіля Mitsubishi Pajero, 1996 року випуску.
У силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
Доводи касаційної скарги ОСОБА_2 про те, що він не погоджувався на примусове стягнення з нього грошової компенсації частки у спільному майні подружжя не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних  судових рішень, оскільки частини четверта та п`ята статті 71 СК України не передбачають обов`язкову згоду відповідача на присудження позивачеві грошової компенсації замість частки останнього у праві спільної сумісної власності на майно, а також не передбачають обов`язкове внесення відповідачем на депозитний рахунок суду грошової компенсації у спорах, у яких про припинення своєї частки у праві спільної сумісної власності й отримання компенсації на свою користь просить позивач.
Якщо за позовом одного із подружжя (який відмовляється від його частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ на користь відповідача - іншого із подружжя - та просить стягнути відповідну грошову компенсацію за таку частку) суд визначить кожному з подружжя ідеальні частки у цьому майні, бо відповідач не погодився на присудження грошової компенсації позивачеві та не вніс відповідну суму на депозитний рахунок, таке судове рішення не буде ефективним для захисту прав та інтересів позивача як співвласника. Залишення неподільної речі у спільній власності не позбавить того із подружжя, хто фактично користується річчю, можливості це робити надалі. Але інший із подружжя, який формально залишається співвласником, усупереч частинам першій і сьомій статті 41 Конституції України за відсутності окремої домовленості фактично позбавляється можливості такого користування, впливу на долю речі, а також грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла.
Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21).
Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги  ОСОБА_2 . Верховний Суд не встановив.
Таким чином наведена  ОСОБА_2 підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, не підтвердилася, тому колегія суддів виснує про необхідність залишення касаційної скарги заявника без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог по суті спору - без змін. 
Щодо доводів касаційної скарги  ОСОБА_1 .
Позивачка у касаційній скарзі посилається на те, що апеляційний суд безпідставно зменшив розмір витрат на правничу допомогу без обґрунтованих заперечень відповідача щодо їх неспівмірності, не врахував висновки Верховного Суду щодо застосування статей 134, 137, 141 ЦПК України.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі, оскільки цивільно-процесуальне законодавство встановлює критерії, які необхідно застосовувати під час визначення розміру витрат на правничу допомогу.
Так, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною / третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).
Аналогічні висновки виклав Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, та у постановах Верховного Суду, на які міститься посилання у касаційній скарзі.
Під час визначення суми відшкодування суд має керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, враховуючи конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у справі «Схід / Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Таким чином, під час вирішення питання визначення суми відшкодування витрат на правничу допомогу у кожному конкретному випадку суд має керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), критерієм розумності їхнього розміру, враховуючи фінансовий стан обох сторін, поведінку сторін під час судового процесу тощо.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19)).
ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення від 23 січня 2014 року у справі «East / West Alliance Limited» проти України» («East / West Alliance Limited» v Ukraine), заява № 19336/04, пункт 268).
У рішенні від 18 лютого 2022 року у справі «Чоліч проти Хорватії» («COLIC v. Croatia)», заява № 49083/18, ЄСПЛ зазначив, що згідно з практикою ЄСПЛ скаржник має право на відшкодування витрат у випадку, якщо такі витрати були дійсними, необхідними, а також були розумними у своєму розмірі (пункт 77).
ЄСПЛ наголошує на необхідності об`єднання об`єктивного критерію (дійсність витрат) та суб`єктивного критерію, розподіляючи суб`єктивний критерій на якісні показники (необхідність витрат для цілей конкретної справи) та кількісні (їх розумність).
Водночас не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінюючи їх необхідність. Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21.
Під час визначення суми відшкодування суд має керуватись критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, враховуючи конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18).
Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд:
має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині четвертій статті 137 ЦПК України (а саме співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони (постанова Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21);
з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені у частинах третій-п`ятій, дев`ятій статті 141 ЦПК України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або заявлення неспівмірно нижчої суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21).
Отже, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. Натомість під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені у частині третій статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23).
Суд керується тим, що подання доказів на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу не є безумовною підставою для відшкодування судом таких витрат у зазначеному розмірі з іншої сторони, оскільки цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критеріям реальності адвокатських витрат (їхньої дійсності й потрібності) та розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи.
Отже, суд з власної ініціативи перевіряє, чи є судові витрати, зокрема, неминучими, реальними, розумними, пов`язаними з розглядом справи, фактично понесеними, пропорційними.
З матеріалів справи убачається, що в уточненій позовній заяві  ОСОБА_1 зазначила, що орієнтовний розмір судових витрат, які вона очікує понести під час розгляду справи, становить 21 311, 59 грн, з яких 10 000, 00 грн - витрати на професійну правничу допомогу, 3 811,59 грн - судовий збір, 7 500,00 грн оплата за проведення експертиз.
19 листопада 2024 року  ОСОБА_1 надіслала до суду заяву про ухвалення додаткового рішення, в якій зазначала, що 11 березня 2024 року між нею та адвокатом Скочко О. А. укладено договір про надання правової (правничої) допомоги. 
Відповідно до наданих позивачкою документів, а саме додатку до договору про надання правничої допомоги, акта прийому-передачі правничої допомоги від 18 листопада 2024 року, квитанції до прибуткового касового ордера від 18 листопада 2024 року № 18112024, загальна сума сплаченої правничої допомоги, наданої адвокатом Скочко О. А. позивачці, становить 28 500,00 грн. 
Надані адвокатом послуги складаються з наступного: здійснення адвокатського запиту щодо вартості автомобіля - 500,00 грн, складання та підготовка для подання до суду позовної заяви (4 годин) - 4 000,00 грн, клопотання про долучення висновків експерта - 700,00 грн, заява про відстрочку сплати судового збору - 800,00 грн, заява про забезпечення позову - 1 500,00 грн, участь представника у судових засіданнях (06 червня 2024 року, 11 червня 2024 року, 16 липня 2024 року, 28 серпня 2024 року, 10 жовтня 2024 року, 23 жовтня 2024 року, 14 листопада 2024 року) - 10 500,00 грн, складання та подання до суду заяви в порядку статті 49 ЦПК України (3 години) - 3 000,00 грн, заперечення на експертну оцінку відповідача - 2 500,00 грн, складання та підготовка подання відповіді на відзив (3 години) - 3 000,00 грн, заява про витрати на правничу допомогу з додатками - 2 000,00 грн.
У грудні 2024 року ОСОБА_2 надіслав заперечення на заяву позивачки про ухвалення додаткового рішення, в якому, зокрема, зазначив, що заявлений ОСОБА_1 розмір витрат на правничу допомогу є завищеним та неспівмірним зі складністю справи.
Ухвалюючи додаткове рішення, місцевий суд вважав, що сума понесених позивачкою витрат у розмірі 28 500,00 грн є співмірною з розглядом даної справи, тому стягнув з відповідача на користь позивачки витрати на правничу допомогу в заявленому розмірі.
Апеляційний суд, зменшуючи розмір витрат на професійну правничу допомогу до 15 000,00 грн, понесених позивачкою у суді першої інстанції, взяв до уваги заперечення відповідача щодо розміру таких витрат складності справи та наданих адвокатом послуг, враховував критерії розумності, співмірності та дійсності наданих послуг, а також пропорційності задоволених позовних вимог.
З огляду на те, що судові засідання у суді першої інстанції 11 червня 2024 року та 28 серпня 2024 року, які включені заявницею у перелік наданих адвокатом послуг, не проводилися, позовні вимоги  ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації за належні їй частки у спільному майні подружжя у загальному розмірі 852 992,78 грн задоволено судом на суму 639 747,59 грн, колегія суддів не вбачає порушенням апеляційним судом норм статей 137, 141 ЦПК України, тому відповідні доводи касаційної скарги ОСОБА_1 є необґрунтованими.
На думку судової колегії, оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції в частині розподілу судових витрат є достатньо мотивованим.
Щодо судових витрат
Щодо заяви ОСОБА_1 про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Ураховуючи, що касаційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підлягають залишенню без задоволення, понесені ними судові витрати у суді касаційної інстанції, пов`язані з розглядом їх касаційних скарг, підлягають залишенню за ними.
Водночас у заяві, поданій до Верховного Суду 19 вересня 2025 року, ОСОБА_1 просить стягнути з ОСОБА_2 на її користь понесені витрати на правничу допомогу у апеляційному та касаційному судах у розмірі 24 000,00 грн. 
До заяви додано: копію укладеного між адвокаткою Скочко О. А. та ОСОБА_1 договору про надання правничої допомоги від 11 березня 2024 року; копію акта приймання-передавання правничої допомоги від 08 вересня 2025 року, підписаного клієнтом та виконавцем; копію квитанції до прибуткового касового ордера від 08 вересня 2025 року № 08092025/1 на суму 24 000,00 грн.
Відповідно до копії акта приймання-передавання правничої допомоги від 08 вересня 2025 року адвокаткою Скочко О. А. надано такі послуги: складання та підготовка для подання до суду апеляційної скарги (4 години) - 4 000,00 грн; участь у судових засіданнях у Дніпровському апеляційному суді (11 березня 2025 року, 29 квітня 2025 року) - 3 000,00 грн; складання та підготовка відзиву на апеляційну скаргу (4 години) - 4 000,00 грн; складання та підготовка для подання до суду касаційної скарги (в частині усунення недоліків) (4 години) - 4 000,00 грн; складання та підготовка і подання відзиву на касаційну скаргу (4 години) - 4 000,00 грн; заява про усунення недоліків касаційної скарги (30 хв) - 500,00 грн; пояснення та відповідь на касаційну скаргу (2 години) - 2 000,00 грн; заява про стягнення витрат на правничу допомогу (3 години) - 2 500,00 грн. 
Надано докази надсилання копії цієї заяви з додатками ОСОБА_2 . Відповідач ОСОБА_2 не надав заперечень щодо заяви про стягнення витрат на правничу допомогу та їх розміру.
Проаналізувавши долучені до матеріалів справи та подані на підтвердження факту понесення ОСОБА_1 у суді касаційної інстанції витрат на правничу допомогу документи, які пов`язані з розглядом касаційної скарги ОСОБА_2 та у загальному розмірі становлять 8 500,00 грн, врахувавши те, що послуга зі складання додаткових пояснень на касаційну скаргу за змістом є відзивом на касаційну скаргу ОСОБА_2 , Верховний Суд з огляду на результат розгляду справи, характер наданих послуг, фінансовий стан обох сторін, критерії розумності та справедливості, реальність та необхідність витрат на правничу допомогу, виснує про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені нею витрати на професійну правничу допомогу у суді касаційної інстанції у розмірі 4 500,00 грн.
Заява ОСОБА_1 в частині відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді апеляційної інстанції, підлягає залишенню без розгляду, оскільки відповідно до статті 270 ЦПК України заява про ухвалення додаткового рішення щодо вирішення питання про судові витрати подається до суду, який ухвалив судове рішення. 
Верховний Суд в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц зробив висновок, що розподіл судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат. 
Оскільки Верховний Суд дійшов висновку про залишення оскаржуваних судових рішень без змін, то розподіл судових витрат, понесених позивачкою у суді апеляційної інстанції, не здійснює. 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційні скарги без задоволення, а судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційних скарг висновків судів не спростовують.
Керуючись статтями 137, 141, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Борзенков Едуард Васильович, залишити без задоволення.
Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 14 листопада 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 квітня 2025 року залишити без змін. 
Заяву ОСОБА_1 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, понесених у судах апеляційної та касаційної інстанцій, задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4 500 (чотири тисячі п`ятсот) гривень відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у суді касаційної інстанції, у решті заяви в цій частині відмовити.
Заяву ОСОБА_1 в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді апеляційної інстанції, залишити без розгляду.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді І. М. Фаловська
С. О. Карпенко
С. Ю. Мартєв