Номер провадження: 22-ц/813/937/26 
Справа № 947/8369/22
Головуючий у першій інстанції Шенцева О. П.
Доповідач Громік Р. Д.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.04.2026 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого – Громіка Р.Д.,
суддів – Драгомерецького М.М., Комлевої О.С.,
за участю секретаря – Скрипченко Г.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 червня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю,

ВСТАНОВИВ:
1. ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог.
27 квітня 2022 року до Київського районного суду м. Одеси звернулася ОСОБА_1 із позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна, в якому просила суд:
- розділити спільне майно подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що складається із квартири загальною площею 48,7 (кв.м.), житлова площа 21,1 (кв.м.), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;
- визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на 3/4 частини квартири загальною площею 48,7 (кв.м.), житлова площа 21,1 (кв.м.), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;
- визнати за ОСОБА_3 право приватної власності на 1/4 частини квартири загальною площею 48,7 (кв.м.), житлова площа 21,1 (кв.м.), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;
- право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на квартиру загальною площею 48,7 (кв.м.), житлова площа 21,1(кв.м.), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 – припинити;
- стягнути з ОСОБА_3 грошові кошти 1/2 частини у розмірі 832 284 грн гривні за продаж автомобіля MERCEDES-BENZ GLC 250 D, 2019 року випуску, об`єм двигуна 2143 куб.см;
- визначити порядок відшкодування грошових коштів шляхом їх перерахування на картковий рахунок IBAN НОМЕР_1 , ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_2 , який відкритий у АДРЕСА_2 .
Позовні вимоги вмотивовані тим, що 05 червня 2009 року між нею, ОСОБА_1 , та відповідачем ОСОБА_2 було укладено шлюб, який зареєстрований у Приморському районному у м. Одесі відділі державної РАЦС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис №372. Рішенням (заочним) Київського районного суду м. Одеси від 14.05.2020 року шлюб розірвано. Від шлюбу у сторін є двоє дітей: син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Позивач зазначає, що з січня 2020 року вона та її малолітня донька ОСОБА_5 проживають окремо від колишнього чоловіка, а сина ОСОБА_4 відповідач самовільно, без її згоди, забрав, що позбавило можливості бачитися на регулярній основі та справляє негативний вплив на психоемоційний стан та розвиток дитини.
Позивач стверджує, що в період шлюбу починаючи з 2009 року по 2020 рік ними, як подружжям, було придбано квартиру загальною площею 48,7 (кв.м.), житловою площею 21,1 (кв.м.), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка була оформлена за домовленістю на відповідача. Вартість цієї квартири складає 2 050 602,35 гривень.
Крім того, з 05 червня 2009 року по 14 травня 2020 рік за відповідачем ОСОБА_2 були зареєстровані транспортні засоби, зокрема, автомобіль MERCEDES-BENZ GLC 250 D, 2019 року випуску, об`єм двигуна 2143 куб.см; зареєстрований за договором купівлі-продажу укладеним в СГ та договором комісії 14.08.2019 року у ТСЦ №5141 РСЦ МВС в Одеській області та перереєстрований за договором купівлі-продажу укладеним в ТСЦ 14.01.2020 року у ТСЦ №5141 РСЦ МВС в Одеській області на гр. ОСОБА_6 .
Позивач зазначає, що автомобіль є сумісною власністю подружжя, придбаний за спільні кошти сім`ї і підлягає розподілу між сторонами, виходячи з вартості автомобіля у розмірі 1664568, 00 гривень згідно інтернет-каталогу, її частка складає цієї суми.
Позивач стверджує, що відповідач ухиляється від надання допомоги на утримання малолітніх дітей. В спірну квартиру, яка придбана в шлюбі, її не допускає, сам проживає в АДРЕСА_3 в будинку площею 267,5 кв.м., чим порушуються права спільних дітей на нормальний розвиток. Отже, при розподілі майна подружжя її частка повинна становити 75% з урахуванням того, що з нею, позивачем, є двоє дітей, а частка відповідача становить 25%.

Короткий зміст зустрічних позовних вимог.
24 травня 2023 року відповідачем через канцелярію суду зареєстровано зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю, в якій позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 просив суд:
- визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , право особистої приватної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , як таку, що була придбана за його особисті кошти.
- відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл майна подружжя.
Зустрічні позовні вимоги вмотивовані тим, що спірна квартира була придбана ним, позивачем за зустрічним позовом, за його особисті кошти, які були отримані у борг у ОСОБА_7 , а в подальшому вказані грошові кошти були повернуті ним позикодавцю одноособово за рахунок власних коштів, після розірвання шлюбу. 
Позивач за зустрічним позовом стверджує, що на момент реєстрації шлюбу в 2009 році йому та відповідачу ОСОБА_1 було лише 24 роки, в 2012 році у них у шлюбі народився син ОСОБА_4 . 
В цей період вони з дружиною не працювали та не отримували доходу, жили за рахунок його батьків, за адресою: АДРЕСА_4 та у яких була можливість їх забезпечувати. 
У зв`язку з народженням сина, 05.08.2012 року ним, ОСОБА_2 , були взяті в особистий борг у його матері ОСОБА_7 грошові кошти у розмірі 52 000,00 доларів США для купівлі квартири, з метою її подальшої передачі (дарування) сину ОСОБА_8 , після досягнення ним повноліття, про що було складено відповідну розписку. 
07 серпня 2012 року між ним та ТОВ «ВАЛЕО-ІНВЕСТ» було укладено договір №13/200-6/2 про пайову участь в будівництві об`єкту нерухомого майна, відповідно до якого ТОВ «ВАЛЕО-ІНВЕСТ» зобов`язувалося побудувати, і здати в експлуатацію другу секцію об`єкта будівництва - 3-х секційного житлового будинку змінної поверховості з вбудованою поліклінікою та 3-х рівневим підземним паркінгом (« ІНФОРМАЦІЯ_4 »), розташованого на земельній ділянці, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , і передати у власність пай, а він зобов`язувався прийняти пай та сплатити ТОВ «ВАЛЕО-ІНВЕСТ» суму договору. Відповідно до п 2.4. Договору Пай – безумовне майнове право на побудоване майно (після здачі другої секції об`єкту будівництва в експлуатацію) – однокімнатна квартира будівельний номер АДРЕСА_6 (згідно проектної документації на будівництво об`єкта будівництва), загальною проектною площею 46,90 кв.м., що розташована на 13-му поверсі другої секції об`єкта будівництва. Відповідно до п.5.2. Договору сума договору склала 416 482,46 грн., що в еквіваленті складало 52 105,90 доларів США 90 центів.
Позивач за зустрічним позовом зазначив, що грошові кошти, які були ним отримані від матері ОСОБА_7 , він повернув позикодавцю лише у березні 2023 року, після розірвання шлюбу з відповідачем, що підтверджуються розписками про повернення боргу.
Позивач за зустрічним позовом вказує на те, що відповідач ОСОБА_1 жодного відношення до спірної квартири не має, ця квартира була придбана, ним особисто не для потреб сім`ї, за період перебування у шлюбі з ОСОБА_1 , вони цією квартирою не користувалися, у вказаній квартирі не проживали та не використовували її в інтересах сім`ї. Відтак вважає, що способом захисту його прав, є визнання за ним права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , як таку, що була придбана за його особисті кошти, в особисту власність.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17 червня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя відмовлено. Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить оскаржуване судове рішення скасувати та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 , посилаючись при цьому на порушення норм процесуального та матеріального права.
Апеляційна скарга вмотивована тим, що судом першої інстанції не в повному обсязі досліджено матеріали справи та зроблено помилкові висновки про відмову у задоволенні позовних вимог. Зазначає, що жодним документом, поясненнями чи показаннями не підтверджено факт визнання скаржником розписки, яка укладена між ОСОБА_2 та його матір`ю.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція апеляційного суду
Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.
У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом першої інстанції правильно встановлено, що 05 червня 2009 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено шлюб, який зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис за №372 (а.с.25).
Від шлюбу у сторін є двоє дітей: син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.26-27).
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 14 травня 2020 року у справі №947/2529/20 шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Рішення суду набрало чинності 07 серпня 2020 року (а.с.28-29).
Сторонами в судовому засіданні не заперечувався факт, що 07 серпня 2012 року між ОСОБА_2 , як пайщиком, та ТОВ «ВАЛЕО-ІНВЕСТ» було укладено Договір №13/200-6/2 про пайову участь в будівництві об`єкту нерухомого майна, відповідно до умов якого ТОВ «ВАЛЕО-ІНВЕСТ» зобов`язалося побудувати й здати в експлуатацію другу секцію Об`єкта будівництва - 3-х секційного житлового будинку змінної поверховості з вбудованою поліклінікою та 3-х рівневим підземним паркінгом (« ІНФОРМАЦІЯ_4 »), розташованого на земельній ділянці, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , і передати у власність пай, а ОСОБА_2 зобов`язувався прийняти пай та сплатити ТОВ «ВАЛЕО-ІНВЕСТ» суму договору, яка згідно з п.5.1. цього договору складала 416 482,46 грн. в тому числі 20% ПДВ, що в еквіваленті складало 52 105,90 доларів США (а.с.103-107).
За умовами цього Договору (п.п.2.2. та 2.4.) пай – безумовне майнове право на побудоване майно (після здачі другої секції об`єкту будівництва в експлуатацію), яке після державної реєстрації стає правом власності пайщика, а побудоване майно це – однокімнатна квартира будівельний номер АДРЕСА_6 (згідно проектної документації на будівництво об`єкта будівництва), загальною проектною площею 46,90 кв.м., що розташована на 13-му поверсі другої секції об`єкта будівництва.
У подальшому, 16 грудня 2014 року за ОСОБА_2 було зареєстровано право приватної власності на квартиру загальною площею 48,7 кв.м., житловою площею 21,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 15.09.2021 року (а.с.30-31).
Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
За ч. 1 ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Частинами 1, 2 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
Судом першої інстанції встановлено, і цей факт не заперечується позивачем за первісним позовом ОСОБА_1 , що для сплати паю за умовами Договору №13/200-6/2 про пайову участь в будівництві об`єкту нерухомого майна від 07.08.2012 року, відповідач ОСОБА_2 отримав від своєї матері ОСОБА_7 позику у розмірі 52 000 доларів США. Відповідно до власноруч написаної розписки в присутності свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , вказану грошову суму ОСОБА_2 зобов`язався повернути матері до 05 серпня 2020 року (а.с.102).
Суду надані письмові пояснення свідків від 17.12.2024 року ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , які підтвердили факт передачі грошових коштів ОСОБА_2 у позику, про що була складена відповідна розписка. Свідок ОСОБА_7 пояснила, що грошові кошти у розмірі 52 000,00 доларів США надавалися у особисту позику сину ОСОБА_2 з метою будівництва квартири для онука ОСОБА_8 , щоб коли він виросте у нього було власне житло. Свідок ОСОБА_7 пояснила, що борг син віддавав особисто, вже після розірвання шлюбу з ОСОБА_1 й будь-яких коштів в погашення суми позики від дружини свого сина вона не отримувала.
Суд першої інстанції правильно виходив з того, що позивач за первісним позовом ОСОБА_1 визнала факт отримання її чоловіком ОСОБА_2 позики у сумі 52 000,00 доларів США у своєї матері для будівництва спірної квартири, й не взяв до уваги доводи відповідача ОСОБА_1 , що борг у розмірі 52 000,00 доларів США вона особисто повернула в серпні 2020 року батькам ОСОБА_2 , позичивши ці кошти у своєї матері ОСОБА_11 , так як наведене не підтверджено в судовому засіданні належними та допустимими доказами.
З огляду на викладені обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що сплата паю за умовами Договору №13/200-6/2 про пайову участь в будівництві об`єкту нерухомого майна від 07.08.2012 року була здійснена не за грошові кошти подружжя й набуте спірне майно – квартира загальною площею 48,7 кв.м., житловою площею 21,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
За приписами статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.
Так Верховний Суд України у постанові від 03 червня 2015 року по справі №6-38цс15 висловив правову позицію: належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто критеріями, за якими спірному набутому майну можна надати режим спільного майна, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.
Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма ст. 60 зазначеного Кодексу вважається застосованою правильно.
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 59 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Верховний Суд у постанові по справі №546/912/16-ц від 24 січня 2020 року зазначив, що статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями, як час набуття майна і кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Отже, у разі придбання майна в період шлюбу, але за особисті кошти таке майно не може вважатись спільним майном подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за чиї кошти воно придбане.
З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що спірна квартира за адресою: АДРЕСА_1 , набута ОСОБА_2 за особисті кошти, є його особистою приватною власністю, а відтак - його позовні вимоги підлягають задоволенню.
Щодо придбаного у шлюбі автомобіля MERCEDES-BENZ GLC 250 D, 2019 року випуску, об`єм двигуна 2143 куб.см.; та його поділу, слід зазначити, що ця вимога ОСОБА_1 не може бути задоволена, оскільки даний транспортний засіб було продано в період шлюбу.
У постанові Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду, від 09 грудня 2020 року у справі № 301/2231/17 суд касаційної інстанції дійшов такого висновку: у випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
Жодних належних та допустимих доказів того, що відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 витратив грошові кошти від продажу в період шлюбу рухомого майна не в інтересах сім`ї та приховав їх від позивачки до суду не надано, а тому вони не можуть бути враховані при поділі спільного майна.
Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення грошових коштів 1/2 частини у розмірі 832 284 грн за продаж автомобіля MERCEDES-BENZ GLC 250 D, 2019 року випуску, об`єм двигуна 2143 куб.см. також задоволенню не підлягають.
Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У відповідності до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Таким чином, розглянувши цивільну справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відмови в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 , у зв`язку з його недоведеністю та відповідно задоволення позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_2 щодо визнання права особистої приватної власності на квартиру.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Скаржник не довела обставини, на які посилалась як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надала.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що «жодним документом, поясненнями чи показаннями не підтверджено визнання факту наявності розписки ОСОБА_1 », то колегія суддів зазначає, що позивачка ОСОБА_1 у відзиві на зустрічну позовну заяву визнає факт того, що ОСОБА_2 отримував у борг від своєї матері грошові кошти у розмірі 52 000 доларів США. 
Крім того апеляційний суд звертає увагу, що згідно з частинами першою–третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.
У постанові від 29 січня 2021 року у справі №922/51/20 Верховний Суд також наголосив на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню так, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Стандарт доказування «вірогідність доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Отже, на суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
Апеляційний суд зазначає, що у позовній заяві ОСОБА_1 не зазначала про походження майна та те, що отримувала кошти у своєї матері у борг для погашення боргової розписки чоловіка, який отримував кошти у своєї матері для купівлі об`єкта нерухомості, а така позиція позивачки ОСОБА_1 була відображена після пред`явлення ОСОБА_2 зустрічної позовної заяви про визнання майна особистою приватною власністю. Також суд апеляційної інстанції критично ставиться до доводів позивачки про те, що мати ОСОБА_11 «пробачила» їй борг через майже два місяці від отримання кредитних коштів.
Апеляційний суд загалом враховує, що за тривалий період доход ОСОБА_11 був невеликим, що підтверджується довідками з органів податкової служби та Пенсійного фонду України.
Враховуючи зазначене, апеляційний суд відхиляє дані доводи апеляційної скарги.
У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.
Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. 
У постанові Верховного Суду від 19 лютого 2019 року у справі № 824/399/17-а про те, що принцип диспозитивності покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, за вирішенням яких позивач звернувся до суду; суд вирішує лише ті вимоги по суті спору, про вирішення яких клопочуть сторони, і за загальним правилом, не повинен виходити за межі цих вимог, тобто суд зв`язаний предметом і обсягом заявлених вимог, колегія суддів виходить з такого.
Позивачем за первісним позовом не ставилось питання про призначення судової експертизи давності складенні документа, клопотання про допит свідків щодо факту укладання розписки між ОСОБА_2 та його матір`ю. Також не заявлялись позовні вимоги про визнання даної розписки недійсною.
Наведені в апеляційній скарзі інші доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції. 
Одночасно апеляційний суд зазначає, що доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм матеріального та процесуального права зводяться до незгоди з висновками суду, власної інтерпретації судового рішення, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права та не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до законодавства та на законність судового рішення.
Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Повний текст судового рішення.
Згідно із ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Відповідно до ч. 7 ст. 268 ЦПК України рішення суду (повне або скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи.
Головуючий суддя Громік Р.Д. перебував у відпустці з 04 травня по 08 травня 2026 року, що підтверджується довідкою відділу кадрової роботи та управління персоналом.
Повний текст судового рішення виготовлено 11 травня 2026 року.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 червня 2024 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з моменту її ухвалення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 11 травня 2026 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

О.С. Комлева