П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 травня 2026 року м. Київ

Справа 752/20656/25
Провадження: № 22-ц/824/6055/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,
суддів Верланова С.М., Нежури В. А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу адвоката Ковалевської Дар`ї Сергіївни в інтересах ОСОБА_1 
на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 грудня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Хоменко В. С.,
у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс Україна» про стягнення страхового відшкодування, пені, трьох відсотків річних, інфляційних витрат,

в с т а н о в и в:

У серпні 2028 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що 02.10.2024року о 13:52 год у м. Києві на просп. Любомира Гузара, 20-А, трапилася дорожньо-транспортна пригода за участі автомобіля ВАЗ-2107, д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 , та належного йому транспортного засобу Сеат, д.н.з. НОМЕР_2 , внаслідок чого вказані автомобілі отримали механічні пошкодження.
Постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 07.11.2024 року в справі № 760/25569/24 винним у вчиненні вказаної дорожньо-транспортної пригоди визнано ОСОБА_2 .
Зауважує, що на момент цієї дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність водія автомобіля ВАЗ-2107, д.н.з. НОМЕР_1 , була застрахована ПАТ «СК «Євроінс Україна», згідно з полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № СА394713 (страхова сума 160 000,00 грн, франшиза 3 200 грн), яким без узгодження розміру страхового відшкодування здійснено виплату страхового відшкодування в розмірі 91 786,46 грн.
Проте, відповідно до висновку про оцінку вартості матеріального збитку, заподіяного власнику колісного транспортного засобу №388/10-24 від 13.10.2024 року, ринкова вартість автомобіля Сеат, д.н.з. НОМЕР_2 , до дорожньо-транспортної пригоди становить 204 201,20 грн, а вартість відновлювального ремонту цього транспортного засобу становить 406 486,76 грн.
При цьому, вказаний транспортний засіб вважається знищеним, а відповідно до звіту про оцінку транспортного засобу № 388/10-24/1 від 03.03.2025 року вартість транспортного засобу Сеат, д.н.з. НОМЕР_2 , після дорожньо-транспортної пригоди становить 60 000 грн.
Отже, з відповідача, як страховика винуватця вчинення вказаної дорожньо-транспортної пригоди, підлягає стягненню різниця між вартістю транспортного засобу Сеат, д.н.з. НОМЕР_2 , до дорожньо-транспортної пригоди та вартістю цього автомобіля після дорожньо-транспортної пригоди, а також виплаченим добровільно страховим відшкодування і сумою франшизи, що становить 49 214,74 грн = 204 201,20 грн (вартість автомобіля до дорожньо-транспортної пригоди) - 60 000,00 грн (вартість автомобіля після дорожньо-транспортної пригоди)- 91 786,46 грн (виплачене страхове відшкодування) - 3 200,00 грн (франшиза).
У зв`язку з викладеним,а також з огляду на той факт, що відповідачем не здійснено виплату страхового відшкодування у визначений законом строк, просить позов задовольнити.
Крім того, просив суд стягнути на його користь страхове відшкодування в розмірі 49 214,74 грн, пеню в розмірі 7 674,68 грн, 3 % річних у сумі 971 грн, збитки від інфляції в розмірі 2 046,72 грн, а також судові витрати по справі.
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києвавід 19 грудня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Ковалевська Д. С. в інтересах ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції безпідставно надав перевагу доказам, поданим відповідачем, фактично залишивши поза увагою доводи позивача щодо недоліків та суперечностей у звіті, складеному на замовлення страховика, а також не навів мотивів відхилення доказів, наданих стороною позивача на підтвердження іншого розміру завданої шкоди.
Крім того, вказувала, що сам по собі факт проведення страховиком огляду транспортного засобу та складення звіту про оцінку не свідчить про безумовну достовірність визначеного ним розміру шкоди та не позбавляє потерпілого права подавати інші належні та допустимі докази на підтвердження своїх вимог. Також, звертала увагу на те, що судом не надано належної оцінки доводам щодо порядку складання звіту оцінювача, правового статусу страховика як замовника оцінки майна та відповідності поданих відповідачем доказів вимогам належності і допустимості.
Посилаючись на викладене, вважала, що суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення спору, у зв`язку з чим оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 04 квітня 2026 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Від відповідача відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, 02 жовтня 2024 року близько 13 год. 52 хв. у м. Києві по просп. Любомира Гузара, 20-А сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу ВАЗ-2107, державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 , та транспортного засобу Сеат, державний номерний знак НОМЕР_2 , власником якого є ОСОБА_1 , внаслідок чого транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень.
Власником транспортного засобу Сеат, державний номерний знак НОМЕР_2 , є ОСОБА_1 (а. с. 11).
Постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 07 листопада 2024 року у справі №760/25569/24 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП (а. с. 16 - 17).
На момент настання дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність водія автомобіля ВАЗ-2107, державний номерний знак НОМЕР_1 , була застрахована у ПАТ «СК «Євроінс Україна» згідно з полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № СА394713, відповідно до якого страхова сума за шкоду, заподіяну майну третіх осіб, становила 160 000 грн, а розмір безумовної франшизи 3 200,00 грн (а.с. 18).
Після звернення позивача із заявою про страхове відшкодування страховиком було організовано проведення оцінки розміру завданої шкоди.
Відповідно до звіту №44669 про оцінку вартості (розміру) збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу, складеного 23 грудня 2024 року ФОП ОСОБА_3 на замовлення ПАТ «СК «Євроінс Україна», ринкова вартість транспортного засобу Сеат, державний номерний знак НОМЕР_2 , до дорожньо-транспортної пригоди становила 184 837,50 грн, а вартість відновлювального ремонту 421 588,72 грн (а.с. 108 - 121).
Згідно з висновком вартості придатних залишків №44669/1 від 23 грудня 2024 року вартість транспортного засобу Сеат, державний номерний знак НОМЕР_2 , у пошкодженому стані становила 89 851,04 грн.
На підставі зазначених документів ПАТ «СК «Євроінс Україна» визначило розмір страхового відшкодування та здійснило його виплату позивачу у сумі 91 786,46 грн (а.с. 71).
Не погодившись із визначеним страховиком розміром страхового відшкодування, ОСОБА_1 звернувся до іншого суб`єкта оціночної діяльності для проведення незалежної оцінки вартості транспортного засобу та розміру завданої шкоди.
Відповідно до висновку щодо вартості матеріального збитку №388/10-24 від 13 жовтня 2024 року, виконаного оцінювачем ОСОБА_4 на замовлення позивача, ринкова вартість автомобіля Сеат, державний номерний знак НОМЕР_2 , до дорожньо-транспортної пригоди становила 204 201,20 грн, а вартість його відновлювального ремонту -406 486,76 грн (а. с. 21 - 70).
Крім того, згідно зі звітом №388/10-24/1 від 03 березня 2025 року, складеним тим самим оцінювачем, ринкова вартість транспортного засобу Сеат, державний номерний знак НОМЕР_2 , після дорожньо-транспортної пригоди становила 60 000 грн.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що страховиком у встановленому законом порядку та строки було організовано проведення огляду пошкодженого транспортного засобу, визначено розмір завданої шкоди та здійснено виплату страхового відшкодування відповідно до вимог ст. 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». При цьому, суд дійшов висновку, що позивач не набув правових підстав для самостійного залучення оцінювача з метою визначення вартості транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, оскільки страховик у передбачений законом строк направив свого представника для визначення розміру збитків.
Також, суд першої інстанції зазначив, що надані позивачем висновок щодо вартості матеріального збитку та звіт про оцінку транспортного засобу не можуть бути покладені в основу судового рішення, а самі лише посилання сторони позивача на неналежність звіту та висновку, складених на замовлення страховика, не підтверджені належними та допустимими доказами. Крім того, суд врахував, що під час розгляду справи позивач не заявляв клопотання про призначення судової автотоварознавчої експертизи, у зв`язку з чим дійшов висновку про недоведеність обставин щодо неправильного визначення страховиком розміру страхового відшкодування.
Перевіряючи такі висновки суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Як вказано у постанові Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі №234/16272/15-ц, з огляду на презумпцію вини заподіювана шкоди (частина друга статті 1166 ЦК України) особа звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду якщо доведе, що шкоди було завдано не з її вини. Таким чином цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. При розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, ця постанова обов`язкова для суду з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи цей позов, суд не вправі обговорювати вину такої особи, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. У такому разі і призначення відповідної експертизи не вимагається.
Згідно з положеннями ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Отже, вина ОСОБА_2 у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди за участю транспортних засобів ВАЗ-2107, державний номерний знак НОМЕР_1 , та Сеат, державний номерний знак НОМЕР_2 , яка мала місце 02 жовтня 2024 року близько 13 год. 52 хв. у м. Києві по просп. Любомира Гузара, 20-А, встановлена постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 07 листопада 2024 року у справі №760/25569/24 та відповідно до положень ч. 6 ст. 82 ЦПК України доказуванню у межах розгляду даної справи не підлягає.
Відповідно до статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо доведе, що шкоду завдано не з її вини.
Пунктом першим частини першої статті 1188 ЦК України визначено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме - шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.
Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України транспортний засіб є джерелом підвищеної небезпеки, а шкода, завдана таким джерелом, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі ним володіє.
Відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником відповідальності перед іншими особами (обов`язкове страхування). До таких правовідносин застосовуються положення ЦК України, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.
Спеціальним законом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», метою якого є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.
Відповідно до статті 6 зазначеного Закону страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована.
Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, визначених страховим полісом, відшкодовує у встановленому законом порядку оцінену шкоду, заподіяну майну третьої особи.
Статтею 30 цього Закону передбачено, що транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є економічно необґрунтованим, тобто коли витрати на відновлювальний ремонт перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. У такому випадку власнику транспортного засобу відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП.
З обставин даної справи убачається, що ремонт транспортного засобу Сеат, державний номерний знак НОМЕР_2 , у розумінні статті 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є економічно необґрунтованим та транспортний засіб вважається фізично знищеним, оскільки відповідно до звіту №44669 про оцінку вартості (розміру) збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу від 23 грудня 2024 року, ринкова вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди становила 184 837,50 грн, тоді як вартість його відновлювального ремонту 421 588,72 грн.
Ураховуючи наведене, у ПАТ «СК «Євроінс Україна» виник обов`язок з виплати страхового відшкодування у розмірі різниці між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди з урахуванням встановленої полісом франшизи.
Вирішуючи питання щодо розміру страхового відшкодування, ПАТ «СК «Євроінс Україна» визначило його виходячи з наступного розрахунку: 184 837,50 грн (ринкова вартість транспортного засобу до ДТП) - 89 851,04 грн (вартість транспортного засобу у пошкодженому стані після ДТП) - 3 200,00 грн (франшиза) = 91 786,46 грн, які були виплачені позивачу.
Пунктами 34.1 - 34.3 ст. 34 Закону передбачено, що страховик зобов`язаний протягом двох робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування. Протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний направити свого представника (працівника або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків. Якщо представник страховика (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) не з`явився у визначений строк, потерпілий має право самостійно обрати експерта для визначення розміру шкоди. У такому разі страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний відшкодувати потерпілому витрати на проведення експертизи (дослідження).
Так, згідно з п. 36.2 Закону страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна.
Верховний Суд у постанові від 25 квітня 2018 року у справі №301/1075/15-ц виснував, якщо страхова компанія у передбачений законом строк направила свого представника на місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків, то особа, якій заподіяно збитки (позивач) не набуває правових підстав для самостійного обрання аварійного комісара чи експерта для визначення розміру шкоди.
Отже, враховуючи положення статті 34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та правові висновки Верховного Суду, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що оскільки страховиком у передбачений законом строк було направлено свого представника для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків, у позивача були відсутні передбачені законом підстави для самостійного залучення оцінювача ОСОБА_4 з метою визначення вартості транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди.
За таких обставин, суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги висновок щодо вартості матеріального збитку №388/10-24 від 13 жовтня 2024 року та звіт №388/10-24/1 від 03 березня 2025 року, складені оцінювачем ОСОБА_4 на замовлення позивача, оскільки такі документи складені поза межами процедури визначення розміру збитків, передбаченої Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», без урахування правових висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 25 квітня 2018 року у справі №301/1075/15-ц.
Крім того, колегія суддів ураховує, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження порушення страховиком порядку визначення розміру шкоди або недостовірності складених на його замовлення звіту №44669 про оцінку вартості (розміру) збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу, та Висновку вартості придатних залишків №44669/1 від 23 грудня 2024 року.
При цьому, під час розгляду справи позивач не скористався своїм процесуальним правом на заявлення клопотання про призначення судової автотоварознавчої експертизи з метою перевірки правильності визначеного страховиком розміру страхового відшкодування та фактично не спростував визначений страховиком розмір шкоди.
З урахуванням викладеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ПрАТ «СК «Євроінс Україна» належним чином виконало свій обов`язок щодо виплати страхового відшкодування у межах та порядку, визначених Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а тому підстави для стягнення з відповідача додаткового страхового відшкодування, а також похідних вимог про стягнення пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат відсутні.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно надав перевагу доказам, поданим страховиком, та неправомірно відхилив надані позивачем висновок і звіт оцінювача, колегія суддів вважає необґрунтованими з огляду на таке.
Відповідно до положень статей 76, 77, 80, 89 ЦПК України жоден доказ не має для суду наперед встановленої сили, а належність, допустимість, достовірність кожного доказу та достатність доказів у їх сукупності оцінюються судом за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Отже, сам по собі факт подання позивачем висновку та звіту, складених на його замовлення, не зумовлює обов`язку суду покласти саме такі документи в основу судового рішення, а підлягає оцінці у сукупності з іншими доказами, наявними в матеріалах справи.
Як убачається з матеріалів справи, страховиком у передбачений законом строк було організовано проведення огляду пошкодженого транспортного засобу, визначено розмір завданої шкоди та здійснено виплату страхового відшкодування відповідно до положень статей 30, 34, 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». При цьому огляд пошкодженого транспортного засобу проводився у присутності позивача, який особисто підписав відповідні документи щодо проведення огляду, будь-яких зауважень або заперечень щодо переліку зафіксованих пошкоджень чи порядку проведення огляду на той момент не висловлював (а. с. 95).
При цьому, доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди позивача із визначеним страховиком розміром страхового відшкодування та посилань на інший розмір вартості транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, визначений оцінювачем, залученим самим позивачем.
Разом із цим, як правильно зазначив суд першої інстанції, у розумінні положень статті 34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у позивача не виникло передбачених законом підстав для самостійного визначення розміру шкоди, оскільки страховик своєчасно направив свого представника для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків.
Колегія суддів також ураховує, що позивач, ставлячи під сумнів правильність визначеного страховиком розміру шкоди, під час розгляду справи не скористався своїм процесуальним правом на заявлення клопотання про призначення судової автотоварознавчої експертизи, хоча саме висновок судової експертизи є належним процесуальним засобом перевірки правильності визначення вартості транспортного засобу, вартості його придатних залишків та розміру матеріального збитку у разі наявності спору між сторонами щодо таких обставин.
Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого статтею 13 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених сторонами вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи, і не вправі збирати докази замість сторін або самостійно ініціювати проведення експертизи за відсутності відповідного клопотання учасника справи.
Отже, доводи апеляційної скарги про неналежність звіту та висновку, складених на замовлення страховика, з підстав відсутності особистого огляду транспортного засобу оцінювачем, відсутності фотографічних зображень або недотримання окремих положень Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, не підтверджені належними та допустимими доказами та не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
Крім того, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо відсутності у страховика права замовляти оцінку майна на момент виникнення спірних правовідносин, оскільки обов`язок страховика щодо визначення розміру шкоди та здійснення страхового відшкодування прямо передбачений спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а чинне на момент виникнення спірних правовідносин законодавство не містило заборони на залучення страховиком суб`єкта оціночної діяльності для виконання такого обов`язку.
При цьому, сама лише незгода потерпілого з визначеним страховиком розміром страхового відшкодування не свідчить про неправомірність дій страховика або про наявність підстав для стягнення з нього додаткового страхового відшкодування.
Колегія суддів також відмічає, що відповідно до статті 1194 ЦК України у разі недостатності страхової виплати для повного відшкодування завданої шкоди потерпілий не позбавлений права звернутися з відповідними вимогами до особи, винної у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, про стягнення різниці між фактичним розміром завданої шкоди та сумою виплаченого страхового відшкодування у частині, що перевищує обсяг відповідальності страховика.
З огляду на викладене, колегія суддів доходить висновку про те, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, зводяться переважно до переоцінки доказів та незгоди позивача з установленими судом обставинами справи, в той час як підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.
Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції повно і всебічно досліджено наявні у справі докази та дана їм належна правова оцінка, правильно встановлено обставини справи, в результаті чого ухвалено законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.
Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга адвоката Ковалевської Д. С. в інтересах ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 грудня 2025 рокузалишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Ковалевської Дар`ї Сергіївни в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 грудня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України. 

Головуючий Т. О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура