Справа № 502/1687/19 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2026 року м. Кілія
Кілійський районний суд Одеської області в складі:
головуючого - судді Березнікова О.В.,
за участю секретаря судового засідання – Урсул Г.К.,
розглянувши у судовому засіданні в приміщенні Кілійського районного суду Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до відповідача ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , Кілійська міська рада Ізмаїльського району Одеської області про усунення перешкод у користуванні власністю,
В С Т А Н О В И В:
Позивач звернувся до Кілійського районного суду Одеської області з позовною заявою до відповідача про усунення перешкод у користуванні власністю.
В обґрунтування поданого позову зазначено, що позивач є власником 9/100 частин житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1 (квартира АДРЕСА_2 ), відповідно до Свідоцтва про право приватної власності №270 від 24.04.2001 року. 
Відповідно до технічного паспорта на частину домоволодіння від 24.04.2001 року моя частка з літ.А – I-7 загальною площею 39,0 кв. метра, житлова площа 28,5 кв. метра, 1/4 частина літ. Д – сарай, 1/8 частина літ. Е – вбиральня, 1/8 частина №1,2,5 надвірні споруди. Інші частини житлового будинку належать ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_7 , ОСОБА_11 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 .
Кілійській міській раді Одеської області як територіальній громаді належить земельна ділянка у дворі вказаного домоволодіння. 
Право власності на земельну ділянку у дворі даного житлового будинку, за жодним із власників не оформлене належним чином, в зв`язку з чим всі власники є користувачами земельної ділянки в межах своїх часток. 
В березні місяці 2019 року ОСОБА_2 , не маючи жодних не те правових підстав та дозвільних документів, побудував в спільному дворі за вказаною адресою самовільну споруду у вигляді металевого паркану в західній частині загального двору довжиною 6,2 метра і висотою 1,55 метра, який повністю загородив вільний прохід для користування та обслуговування за власним розсудом згідно належної частки літ. Д – сараєм та літ. Е – вбиральнею (вбиральню ОСОБА_2 взагалі частково зруйнував і її потрібно відновити, але через наявність паркану до неї неможливо дійти). 
В 2008 році біля входу в належну йому частину домоволодіння відповідач будував інший металевий паркан, але той паркан не зачіпав наших інтересів, тому ніяких претензій до нього в той час не було.
Земельна ділянка, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 в оренді або на праві приватної власності у ОСОБА_2 не перебуває. Будь-яких дозволів чи погоджень на розміщення паркану у загальному дворі домоволодіння за вказаною адресою ОСОБА_2 Кілійською міською радою Одеської області не надавалось, що підтверджується повідомленням № 2698/12 від 20.08.2019 року
На підставі вищевикладеного, позивач просить суд:
-усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом зобов`язання ОСОБА_2 знести за власний рахунок металевий паркан у західній частині земельної ділянки домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та стягнути судові витрати по справі.
18.12.2019 року від відповідача по справі надійшов відзив на позов в якому вказано, що прибудувавши металевий паркан вздовж входу у належну йому частину домоволодіння відповідачем порушено його права, та права інших власників, будинку, через те, що паркан загородив вільний прохід та неможливо користуватися сараєм та вбиральнею. За усною згодою та домовленістю власників сараю, він був розподілений між ними, згідно до їх часток. Відтак, відповідач використовує свою 1/4 цього сараю під літерою «Д». Свою частину цього сараю, яка розташована поруч із належною йому квартирою АДРЕСА_3 , він загородив парканом. Тобто, його паркан ніяким чином не заважає власникам інших часток користуватися сараєм. Під час прибудови санвузлу та встановлення мною паркану у 2008 році, усі мешканці давали згоду на прибудови, про що свідчить заява усіх власників квартир у нашому будинку, у тому числі і позивача. Спору щодо користування власниками сараєм, не виникало ніколи, адже всі використовують його відповідно до своїх часток
З вищенаведеного вбачається, що усі надвірні будівлі та споруди використовуються за домовленістю між всіма власниками квартир домоволодіння та ніяких перешкод у користуванні сараєм для жодного з них з мого боку не чинилося. Позивач має вільний проїзд до своєї 1/4 частки сараю. Через аварійний стан вбиральні, відповідачем було порушено питання щодо її знесення. 25.05.2015 року він отримав рішення Кілійської міської ради щодо можливості знесення аварійної вбиральні. Жоден з власників домоволодіння не бажав нести витрати щодо її відновлення. Також, через аварійність, вбиральня почала заважати не тільки власникам домоволодіння АДРЕСА_1 , а й сусіду ОСОБА_14 , який є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_4 , який також категорично проти ії відновлення, адже відстань від його паркану до старої вбиральні була занадто мала, менш ніж метр від огорожі. Наданий до суду протокол роботи комісії Кілійської міської ради від 30.04.2019 року був складений без участі відповідача та надання пояснень з цього приводу, носить формальний характер, без будь-яких конкретизованих меж, вимірів та розгляду по суті питання щодо встановлення дійсних обставин справи та факту порушень Правил благоустрою і норм чинного законодавства.
З урахуванням факту, що позивач ОСОБА_1 на теперішній час є депутатом Кілійської міської ради та комісія була створена саме задля розгляду заяви позивача та відповідно, вважає, що даний протокол не може бути взятий до уваги судом як достовірний та достатній доказ по справі. 09.12.2019 року відповідач звернувся до Кілійської міської ради із заявою про повторне проведення засідання комісії з розгляду заяви ОСОБА_1 від 23.04.2019 року з його повідомленням та безпосередньою участю, адже протокол комісії він отримав через Кілійський районним суд Одеської області в додатках до позову. 
Відповідач згоден привести межу паркану у відповідність з нормами чинного законодавства за наявності точних вимірів та встановлення площі земельної ділянки, яка повинна бути надана йому у користування, а згодом у власність, пропорційно до його частки у праві власності.
На підставі вищевикладеного, відповідач просить суд відмовити в задоволенні позову у повному обсязі.
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, письмових клопотань не надав.
Третя особа ОСОБА_15 в судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи у її відсутність, заявлені вимоги підтримала у повному обсязі.
Представник Кілійської міської ради в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, проти задоволення позову не заперечував.
Треті особи в судове засідання не з`явились, про причини неявки не повідомили, письмових клопотань не надали.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно свідоцтва про право власності на будівлю № НОМЕР_1 від 24.04.2001 року, виданого виконкомом Кілійської міської ради вбачається, що ОСОБА_1 є власником 9/100 частин квартири АДРЕСА_5 , на підставі розпорядження Кілійської міської ради № 73 від 03.04.2001 року.
Відповідно до технічного паспорту на житловий будинок від 24.04.2001 року, складений Кілійським районним бюро технічної інвентаризації вбачається, що квартира АДРЕСА_2 (9/100 частин) в будинку АДРЕСА_1 дивізії складається з: літ «А» -І-7 житловий будинок (загальною площею 39, 0 кв.м., житловою площею 28, 5 кв.м., 1/4 частина літ. «Д» - сарай, 1/8 частина літ. «Е» - вбиральня, 1/8 частина № 1,2,5 – надвірні споруди.
Згідно протоколу роботи комісії по розгляду заяви від 23.04.2019 року № 07/02-13 ОСОБА_1 , щодо самовільного будівництва господарських споруд та огорожі на прибудинковій території житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 вбачається, що прибудинкова території житлового будинку огороджена парканом громадянина ОСОБА_2 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_6 . На прибудинковій території житлового будинку, громадянкою ОСОБА_7 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_7 , збудований курник, огорожа якого заважає проїзду автотранспорту. На прибудинковій території житлового будинку, громадянка ОСОБА_5 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_8 зберігає будівельні матеріали. На підставі вищевикладеного, комісія рекомендувала мешканцям будинку за вказаною адресою: привести спільну територію, відповідно до «Правил благоустрою» та норм чинного законодавства України.
Відповідно до листа Департаменту державної архітектурно – будівельної інспекції в Одеській області Державної архітектурно – будівельної інспекції України за вих. № 1015-02/1-5243 від 04.07.2019 року вбачається, що згідно копії протоколу робочої комісії від 30.04.2019 року було встановлено, що питання порушенні у зверненні ОСОБА_1 не належать до компетенції Департаменту.
Згідно свідоцтва про право особистої власності на будівлю № НОМЕР_2 від 01.02.1995 року, виданого виконкомом Кілійської міської Ради вбачається, що ОСОБА_2 та члени його сім`ї є власниками 13/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 .
Відповідно до виписки з рішення виконавчого комітету Кілійської міської ради № 203 від 18.11.2008 року вбачається, що дозволено проведення робіт ОСОБА_2 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_18 перепланування квартири, з добудовою коридору, душової, вбиральні згідно плату забудови земельної ділянки і плану квартири, яка належить їм на праві приватної власності за адресою: АДРЕСА_6 .
Згідно заяви від 17.09.2008 року поданої ОСОБА_2 на ім`я Голови Кілійського міськвиконкому вбачається, що мешканці будинку АДРЕСА_1 не заперечують в прибудові санвузла та огорожі за адресою: : АДРЕСА_6 .
Відповідно до заяви ОСОБА_2 від 06.12.2019 року, поданої міському голові Кілійської міської ради вбачається, що 30.04.2019 року відбулося засідання комісії по розгляду заяви від 23.04.2019 року № 07/02-13 громадянина ОСОБА_1 щодо самовільного будівництва господарських споруд та огорожі та прибудинковій території житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 , не було повідомлено про час розгляду скарги, він був позбавлений можливості надати документи та дати пояснення щодо правомірності його дій. У зв`язку з чим, просив скасувати висновок комісії та призначити комісію з його участю.
Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Законодавець у ч.2 ст.16 ЦК України визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.
Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст.2 ЦПК України).
Статтею 41 Конституції України визначено, що використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Згідно із ст. 13 Конституції України власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.
За змістом ст. 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно із ч. 1, 2, 5 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.
Частиною 2 ст. 382 ЦК України передбачено, що усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.
Статтею 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Право власності особи може бути захищено лише у випадку його існування та у разі його порушення, оспорювання чи невизнання.
Згідно із положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб у спосіб, який власник вважає прийнятним та ефективним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.
За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Тлумачення наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, що перебуває у приватній власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю, в тому числі і шляхом приведення приміщення до попереднього стану.
Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоча б ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.
Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод власнику, посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідачів у створенні позивачу перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей.
При цьому, для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей.
Отже, право власності як абсолютне право має захищатися лише при доведенні самого факту порушення.
Системний аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що у разі звернення особи до суду із таким позовом важливим є встановлення факту порушення, невизнання або оспорювання прав позивача, зокрема наявність перешкод у реалізації своїх повноважень щодо належного йому майна.
Подібний правовий висновок викладено у додатковій постанові Верховного Суду від 22.06.2022 року у справі № 461/484/18 (провадження № 61-19122св20).
За вимогами ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.
Співвласники мають право вільно користуватися спільним майном багатоквартирного будинку з урахуванням умов та обмежень, встановлених законом або рішенням співвласників. Реалізація співвласником своїх прав не може порушувати права інших співвласників (п. 1 ч. 1, ч. 2 ст. 6 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»).
Право спільної власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.
Конституційний Суд України у рішенні від 02.03.2004 року у справі № 4-рп/2004 за конституційним зверненням ОСОБА_6 та інших громадян про офіційне тлумачення положень п. 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та за конституційним поданням 60 народних депутатів України про офіційне тлумачення положень ст. 1, 10 цього Закону (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків) зазначив, що, аналізуючи порушені у конституційному зверненні і конституційному поданні питання щодо права власників приватизованих і неприватизованих квартир багатоквартирних будинків та органів місцевого самоврядування і місцевих державних адміністрацій розпоряджатися допоміжними приміщеннями, а також конструктивними елементами таких будинків (фундамент, несучі стіни, міжповерхові перекриття, сходові марші і т. ін.), Конституційний Суд України виходить з правової характеристики спільного майна власників квартир, конкретизованої у Законі України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку». Допоміжні приміщення (підвали, сараї, комірки, горища, колясочні та інше) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності.
У Рішенні від 09.11.2011 року у справі № 14-рп/2011 за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень п. 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» Конституційний Суд України вказав, що за законодавством України допоміжне приміщення у дво- або багатоквартирному будинку, гуртожитку має своє функціональне призначення, яке полягає у забезпеченні експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців. Під поняттям «мешканці» треба розуміти власників, співвласників, наймачів, орендарів окремих житлових і нежитлових приміщень будинку, які проживають у будинку і становлять визначене коло суб`єктів, які реалізують право спільної власності на окремий її об`єкт допоміжні приміщення. Крім того, таке функціональне призначення‚ як обслуговування дво- або багатоквартирного будинку‚ має і прибудинкова територія навколо нього, визначена актом на право власності чи користування земельною ділянкою.
У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.
Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану (частина сьома статті376 ЦК України).
Статтею 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначено, що у разі виявлення факту самочинного будівництва об`єкта, перебудова якого з метою усунення істотного відхилення від проекту або усунення порушень законних прав та інтересів інших осіб, істотного порушення будівельних норм є неможливою, посадова особа органу державного архітектурно-будівельного контролю видає особі, яка здійснила (здійснює) таке будівництво, припис про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису. У разі якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги, встановлені у приписі, орган державного архітектурно-будівельного контролю подає позов до суду про знесення самочинно збудованого об`єкта та компенсацію витрат, пов`язаних з таким знесенням. За рішенням суду самочинно збудований об`єкт підлягає знесенню з компенсацією витрат, пов`язаних із знесенням об`єкта, за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) таке самочинне будівництво.
Знесення самочинного об`єкта нерухомості відповідно до статті 376 ЦК України є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови.
Європейській суд з прав людини у рішенні від 21 квітня 2016 року у справі Ivanova and Cherkezov v. Bulgaria, скарга № 46577/15, роз`яснив, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.
Статтею 12 ЦПК України передбачена рівність прав учасників справи щодо здійснення процесуальних прав та обов`язків, передбачених Законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Диспозитивність цивільного судочинства виявляється в тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (стаття 13 ЦПК України).
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
За ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.
Частиною 1 ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Враховуючи суперечність суспільним інтересам інших співвласників нерухомого майна, що призводить до порушення права інших осіб, з врахуванням відповідного протоколу роботи комісії по вирішенню спірного питання, суд до висновку про необхідність задоволення позову. 
Керуючись ст.ст.6-13, 81, 133, 141, 247, 258, 259, 263, 264, 265, 279, 354 ЦПК України, суд,
В И Р І Ш И В :
Позов ОСОБА_1 до відповідача ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , Кілійська міська рада Ізмаїльського району Одеської області про усунення перешкод у користуванні власністю – задовольнити.
Усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом зобов`язання ОСОБА_2 знести за власний рахунок металевий паркан у західній частині земельної ділянки домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . 
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_4 судовий збір в сумі 768,4 грн.
Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний рішення складено 25.06.2026 року.
Суддя О.В. Березніков