ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2026 року	м. Львів	Справа № 907/967/25	
Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:
головуючого (судді-доповідача): Бойко С.М.,
суддів: Бонк Т.Б., 
Якімець Г.Г.,
секретар судового засідання Бабій М.М.
явка учасників справи: 
від позивача: не з`явився;
від відповідача: Черкасова О. В.;

розглянув апеляційну скаргу товариства з додатковою відповідальністю «Перечинський лісохімічний комбінат» №453 від 30.12.2025,
на рішення Господарського суду Закарпатської області від 17.12.2025 суддя Худенко А.А., м. Ужгород, повний текст рішення складено 17.12.2025
у справі №907/967/25
за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Кроквуд Логістик», м. Свалява Закарпатська область
до відповідача товариства з додатковою відповідальністю «Перечинський лісохімічний комбінат», м. Перечин Закарпатська область
про стягнення 429 499,33 грн,

ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
Товариство з обмеженою відповідальністю «Кроквуд Логістик» звернулось до Господарського суду Закарпатської області з позовом до товариства з додатковою відповідальністю «Перечинський лісохімічний комбінат» про стягнення 429 499,33 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач неналежним чином виконав умови Договору перевезення вантажів автомобільним транспортом № 19.10.2023 від 19.10.2023, а саме в частині своєчасної та повної оплати наданих позивачем транспортних послуг. Внаслідок порушення відповідачем взятих на себе договірних зобов`язань утворилася заборгованість за надані послуги у розмірі 295 188,00 грн.
Окрім стягнення основної суми заборгованості, позивач просить суд стягнути з відповідача курсову різницю у розмірі 118 873,00 грн, нараховану відповідно до умов договору, три проценти річних у розмірі 3 365,14 грн та інфляційні втрати у розмірі 12 073,19 грн. які передбачені законом за прострочення виконання грошового зобов`язання.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 17.12.2025 позов задоволено частково. Провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення суми основного боргу в розмірі 220 942,00 грн. заборгованості закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України у зв`язку з відсутністю предмету спору. Стягнуто з товариства з додатковою відповідальністю «Перечинський лісохімічний комбінат» на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Кроквуд Логістик» курсову різницю в розмірі 118 873,00 грн., суму трьох процентів річних в розмірі 3 365,14 грн, а також суму 1 833,57 грн. на відшкодування витрат по сплаті судового збору. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Рішення суду обґрунтовано тим, що позивач належними доказами підтвердив факт надання послуг з перевезення вантажу, тоді як відповідач оплатив їх з порушенням встановлених договором строків. 
Разом з тим суд задовольнив вимоги про стягнення курсової різниці, виходячи з того, що договором передбачено перерахунок суми грошового зобов`язання за курсом НБУ на дату фактичної оплати у разі прострочення виконання зобов`язання, а така курсова різниця має компенсаційний характер і відшкодовує втрати кредитора від знецінення національної валюти. 
Також суд задовольнив вимоги про стягнення трьох відсотків річних як передбаченого статтею 625 ЦК України способу захисту майнового права кредитора у разі прострочення виконання грошового зобов`язання. 
У задоволенні вимог про стягнення інфляційних втрат суд відмовив, оскільки втрати від знецінення гривні вже компенсуються передбаченим договором механізмом визначення суми платежу за курсом іноземної валюти, що виключає одночасне стягнення інфляційних втрат.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та заперечення інших учасників справи
30.12.2025 до Західного апеляційного господарського суду через систему «Електронний суд» надійшла апеляційна скарга товариства з додатковою відповідальністю «Перечинський лісохімічний комбінат» №453 від 30.12.2025 на рішення Господарського суду Закарпатської області від 17.12.2025 у справі №907/967/25.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд безпідставно задовольнив вимоги про стягнення курсової різниці, оскільки проігнорував умови договору та заявок на перевезення, відповідно до яких вартість послуг визначається у гривні за курсом НБУ на дату завантаження (фактично – на дату розвантаження та підписання акта), а не на дату фактичної оплати. На думку скаржника, пункт 6.12 договору регулює виключно порядок визначення відповідальності (штрафних санкцій), а не порядок визначення основного грошового зобов`язання. Крім того, апелянт вказує, що суд неправильно застосував частину другу статті 533, статті 512 та 610 ЦК України, безпідставно прирівняв курсову різницю до компенсації матеріальних втрат та звільнив позивача від обов`язку доведення збитків, у зв`язку з чим просить скасувати рішення суду в частині стягнення 118 873,00 грн. курсової різниці та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову. 
02.02.2026 від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить апеляційну скаргу товариства з додатковою відповідальністю «Перечинський лісохімічний комбінат» - залишити без задоволення, рішення Господарського суду Закарпатської області від 17.12.2025 - без змін.
Рух справи в суді апеляційної інстанції.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.12.2025 справу №907/967/25 розподілено колегії суддів у складі: головуючого судді Бойко С.М., суддів Бонк Т.Б., Якімець Г.Г.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 05.01.2026 з підстав, що визначені ч. 2 ст. 260 ГПК України апеляційну скаргу товариства з додатковою відповідальністю «Перечинський лісохімічний комбінат» №453 від 30.12.2025 на рішення Господарського суду Закарпатської області від 17.12.2025 у справі №907/967/25 залишено без руху.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 19.01.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою товариства з додатковою відповідальністю «Перечинський лісохімічний комбінат» №453 від 30.12.2025 на рішення Господарського суду Закарпатської області від 17.12.2025 у справі №907/967/25.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 30.01.2026 розгляд справи №907/967/25 призначено на 25.03.2026. 
У судове засідання 25.03.2026 з`явився відповідач, позивач в судове засідання не з`явився хоча належним чином був повідомлений про дату час та місце розгляду справи в порядку, визначеному ч.5 ст. 242, ст. 285 ГПК України, що підтверджується списком розсилки поштової кореспонденції.
23.03.2026 від позивача надійшло клопотання про розгляд справи без його участі.
Ухвалою від 25.03.2026 розгляд справи №907/967/25 відкладено на 13.05.2026.
У зв`язку із відпусткою головуючого судді Бойко С.М. з 13.05.2026 по 14.05.2026 включно, розгляд вищевказаної справи 13.05.2026 не відбувся.
Ухвалою від 15.05.2026 справу №907/967/25 призначено до розгляду в судовому засіданні на 01.07.2026.
В судове засідання 01.07.2026 з`явився представник відповідача, позивач в судове засідання не з`явився хоча належним чином був повідомлений про дату час та місце розгляду справи в порядку, визначеному ч.5 ст. 242, ст. 285 ГПК України, що підтверджується списком розсилки поштової кореспонденції, у зв`язку з чим суд визнав його неявку як без поважних причин. 
Представник відповідача підтримав вимоги апеляційної скарги, навівши доводи аналогічні викладеним в ній, просив її задоволити. 
Строки розгляду справи в суді апеляційної інстанції. 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи.
Розумність строків є одним із основоположних засад (принципів) господарського судочинства відповідно до пункту 10 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України.
Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним вважається строк, який необхідний для вирішення справи у відповідності до вимог матеріального та процесуального законів.
При цьому, Європейський Суд з прав людини зазначає, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (див. рішення Європейського Суду з прав людини у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).
Таким чином, суд, враховуючи обставини справи, застосовує принцип розумного строку тривалості провадження відповідно до зазначеної вище практики Європейського суду з прав людини.
Межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (стаття 269 ГПК України). 
Рішення Господарського суду Закарпатської області від 17.12.2025 оскаржується відповідачем в частині задоволення вимог щодо стягнення з товариства з додатковою відповідальністю «Перечинський лісохімічний комбінат» на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Кроквуд Логістик» курсової різниці в розмірі 118 873,00 грн..
Апеляційний суд, розглянув в судовому засіданні апеляційну скаргу відповідача, дійшов висновку про залишення її без задоволення з таких підстав
Предметом позову є стягнення з ТДВ «Перечинський лісохімічний комбінат» 429 499,33 грн, що складається з основного боргу, курсової різниці, трьох відсотків річних та інфляційних втрат.
Предметом апеляційного оскарження є рішення Господарського суду Закарпатської області від 17.12.2025 у справі №907/967/25 в частині задоволення позовних вимог про стягнення з ТДВ «Перечинський лісохімічний комбінат» 118 873,00 грн. курсової різниці.
Судами встановлено, що між товариством з обмеженою відповідальністю «Кроквуд Логістик», як перевізником та товариством з додатковою відповідальністю «Перечинський лісохімічний комбінат», як замовником укладено Договір перевезення вантажів автомобільним транспортом №19.10.2023 від 19.10.2023 (далі – Договір), відповідно до якого, перевізник за плату зобов`язується надати послуги з перевезення вантажу, а Замовник зобов`язується прийняти й оплатити належним чином надані послуги. 
Приймання вантажу до перевезення здійснюється на підставі та у відповідності до заявки на перевезення, в якій зазначаються всі необхідні умови перевезення: терміни доставки вантажу до вантажоотримувача, час подачі транспортного засобу, опис вантажу, адреса доставки та завантаження та ін. Виставлення рахунку до оплати, або письмове повідомлення перевізника про намір виконання заявки, є прийманням перевізником заявки до перевезення та початком надання послуг з перевезення (п. 2.1. Договору)
Факт виконання кожного перевезення, а також виконання розрахунків між сторонами підтверджується відміченими належним чином товаросупровідними документами (CMR, товарно-транспортними накладними, а також, по згоді сторін, відповідним актом виконаних робіт, іншим документом, що має аналогічну юридичну силу) (п. 2.2. Договору).
Відповідно до п. 5.1. Договору, оплата за перевезення проводиться шляхом безготівкового перерахування коштів на розрахунковий рахунок перевізника протягом 30 календарних днів з моменту підписання сторонами акту наданих послуг.
Розмір оплати послуг узгоджується сторонами та вказується у заявці на кожен маршрут перевезення, що є невід`ємною частиною даного Договору та зазначається у рахунках, виданих перевізником, які є невід`ємними частинами даного Договору (п. 5.2. Договору).
Якщо розмір (сума) відповідальності сторони за цим Договором визначені в іноземній валюті, така підлягає сплаті відповідною стороною в національній валюті України - гривні, за офіційним курсом Національного банку України на дату її нарахування (зазначеною у передбаченому цим Договором документі про її застосування), а в разі порушення стороною Договору строку її сплати, передбаченого цим Договором, - за офіційним курсом Національного банку України на дату її оплати (п. 6.12. Договору).
Пунктом 10.5. Договору встановлено, що такий вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2027, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань.
На підставі означеного Договору, сторонами складено та підписано ряд заявок на перевезення, а саме:
- заявками на перевезення №39 від 16.12.2024, №37 від 20.12.2024, №38 від 30.12.2024, №40 від 03.01.2025, №41 від 10.01.2025, №42 від 20.12.2024, №42 від 17.01.2025, №43 від 24.01.2025, №44 від 31.01.2025.
Приміткою у всіх заявках передбачається, що оплата за кожною здійснюється в гривні по курсу НБУ на дату завантаження.
За означеними заявками, сторонами складено та підписано Акти надання послуг на загальну суму 1 110 253 грн, а саме: №38 від 27.12.2024 на суму 74 647 грн; №43 від 30.12.2024 на суму 74 188 грн; №41 від 31.12.2024 на суму 73 967 грн; №42 від 31.12.2024 на суму 73 967 грн; №13 від 13.01.2025 на суму 74 120 грн; №14 від 16.01.2025 на суму 74 035 грн; №15 від 16.01.2025 на суму 74 035 грн; №21 від 24.01.2025 на суму 73 644 грн; №22 від 24.01.2025 на суму 73 644 грн; №28 від 29.01.2025 на суму 74 579 грн; №29 від 31.01.2025 на суму 74 239 грн; №30 від 31.01.2025 на суму 74 239 грн; №7 від 05.02.2025 на суму 73 950 грн; №8 від 06.02.2025 на суму 73 950 грн; №20 від 13.02.2025 на суму 73 049 грн.
За наведеними Актами, позивачем виставлено відповідні рахунки на оплату, а саме: №512 від 27.12.2024 на суму 74 647 грн; №513 від 30.12.2024 на суму 74 188 грн; №514 від 31.12.2024 на суму 73 967 грн; №515 від 31.12.2024 на суму 73 967 грн; №10 від 13.01.2025 на суму 74 120 грн; №13 від 16.01.2025 на суму 74 035 грн; №14 від 16.01.2025 на суму 74 035 грн; №20 від 24.01.2025 на суму 73 644 грн; №21 від 24.01.2025 на суму 73 644 грн; №29 від 29.01.2025 на суму 74 579 грн; №30 від 31.01.2025 на суму 74 239 грн; №31 від 31.01.2025 на суму 74 239 грн; №35 від 05.02.2025 на суму 73 950 грн; №36 від 06.02.2025 на суму 73 950 грн; №50 від 13.02.2025 на суму 73 049 грн.
Відповідачем сплачено грошові кошти у загальному розмірі 1 110 253 грн, що підтверджується долученими до матеріалів справи платіжними інструкціями, а саме: 
- №73 від 06.06.2025 на суму 74 647 грн, за транспортні послуги згідно рахунку №512 від 27.12.2024 та акту №38 від 27.12.2024;
- №374 від 25.07.2025 на суму 74 188 грн, за транспортні послуги згідно рахунку №513 від 30.12.2024 та акту №43 від 30.12.2024;
- №375 від 25.07.2025 на суму 73 967 грн, за транспортні послуги згідно рахунку №514 від 31.12.2024 та акту №41 від 31.12.2024;
- №405 від 29.07.2025 на суму 73 967 грн, за транспортні послуги згідно рахунку №515 від 31.12.2024 та акту №42 від 31.12.2024;
- №398 від 29.07.2025 на суму 74 120 грн, за транспортні послуги згідно рахунку №10 від 13.01.2025 та акту №13 від 13.01.2025;
- №505 від 01.08.2025 на суму 74 035 грн, за транспортні послуги згідно рахунку №13 від 16.01.2025 та акту №14 від 16.01.2025;
- №506 від 01.08.2025 на суму 74 035 грн, за транспортні послуги згідно рахунку №14 від 16.01.2025 та акту №15 від 16.01.2025;
- №533 від 05.08.2025 на суму 73 644 грн, за транспортні послуги згідно рахунку №20 від 24.01.2025 та акту №21 від 24.01.2025;
- №534 від 05.08.2025 на суму 73 644 грн, за транспортні послуги згідно рахунку №21 від 24.01.2025 та акту №22 від 24.01.2025;
- №74 від 12.08.2025 на суму 74 579 грн, за транспортні послуги згідно рахунку №29 від 29.01.2025 та акту №28 від 29.01.2025;
- №114 від 22.08.2025 на суму 74 239 грн, за транспортні послуги згідно рахунку №30 від 31.01.2025 та акту №29 від 31.01.2025;
- №73 від 12.08.2025 на суму 74 239 грн, за транспортні послуги згідно рахунку №31 від 31.01.2025 та акту №30 від 31.01.2025;
- №115 від 22.08.2025 на суму 73 950 грн, за транспортні послуги згідно рахунку №35 від 05.02.2025 та акту №7 від 05.02.2025;
- №200 від 26.08.2025 на суму 73 950 грн, за транспортні послуги згідно рахунку №36 від 06.02.2025 та акту №8 від 06.02.2025;
- №203 від 26.08.2025 на суму 73 049 грн, за транспортні послуги згідно рахунку №50 від 13.02.2025 та акту №20 від 13.02.2025.
Згідно ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Відповідно до статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.
Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно з ч. 1 ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.
В частині 1 ст. 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ст. 909 ЦК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами). Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору перевезення вантажу.
Перелік документів, що підтверджують приймання вантажу до транспортування визначено статтею 9 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність».
Так, відповідно до частин 11, 12 зазначеної статті перевезення вантажів супроводжується товарно-транспортними документами, складеними мовою міжнародного спілкування залежно від обраного виду транспорту або державною мовою, якщо вантажі перевозяться в Україні. Факт надання послуги при перевезенні підтверджується єдиним транспортним документом або комплектом документів (залізничних, автомобільних, авіаційних накладних, коносаментів тощо), які відображають шлях прямування вантажу від пункту його відправлення до пункту його призначення.
Відповідно до статті 6 Закону України «Про транзит вантажів», який визначає засади організації та здійснення транзиту вантажів авіаційним, автомобільним, залізничним, морським і річковим транспортом через територію України, транзит вантажів супроводжується товарно-транспортною накладною, складеною мовою міжнародного спілкування.
Одним із основних міжнародних документів, який регулює відносини сторін при виконанні міжнародних перевезень вантажів автотранспортом, є Конвенція про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, підписана в Женеві 19 травня 1956 року (далі - Конвенція).
За приписами статті 9 Конституції України та статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.
Законом України Про приєднання України до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів» закріплено, що Україна приєдналася до зазначеної Конвенції, а згідно листа Міністерства закордонних справ України від 16.05.2007 №72/14-612/1-1559 «Щодо набуття чинності міжнародними договорами» ця Конвенція набрала чинності для України 17 травня 2007 року.
Згідно статті 1 Конвенція застосовується до будь-якого договору автомобільного перевезення вантажів транспортними засобами за винагороду, коли зазначені в договорі місце прийняття вантажу для перевезення і місце, передбачене для доставки, знаходяться у двох різних країнах, з яких принаймні одна є договірною, незважаючи на місце проживання і громадянство сторін.
З врахуванням статті 9 Конституції України та статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України», статті 4 Господарського процесуального кодексу України до спірних правовідносин застосовуються положення Конвенції про договір міжнародного дорожнього перевезення вантажів, які мають пріоритет над правилами, передбаченими законодавством України.
Стаття 4 Конвенції передбачає, що Договір перевезення підтверджується складанням вантажної накладної, зокрема, наданою сторонами CMR, якою підтверджується прийняття вантажу до перевезення.
Відсутність, неправильність чи утрата вантажної накладної не впливають на існування та чинність договору перевезення, до якого й у цьому випадку застосовуються положення цієї Конвенції.
Статтею 9 Конвенції встановлено, що вантажна накладна є первинним доказом укладання договору перевезення, умов цього договору і прийняття вантажу перевізником.
Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Таким чином, долучені міжнародно товарно-транспортні накладні (CMR) №431800, 771897, 771861, 771852, 431798, 771898, 771859, 431702, 612226, 771890, 771869, 771899. 431703, 431711, 431780 є належними та допустимими доказами надання позивачем послуг з перевезення вантажу на замовлення відповідача за відповідними заявками на перевезення, на загальну суму 25 500 Євро.
У відповідності до ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.
Відповідно до вимог статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті чинне законодавство не містить.
Статтею 524 ЦК України встановлено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане в гривнях.
Згідно ч. 2 ст. 533 ЦК України якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Так, судом встановлено, що в укладеному між сторонами Договорі №19.10.2023 від 19.10.2023, п. 5.2. визначено, що розмір оплати послуг узгоджується сторонами та вказується у заявці на кожен маршрут перевезення, що є невід`ємною частиною даного Договору та зазначається у рахунках, виданих перевізником, які є невід`ємними частинами даного Договору.
Згідно долучених до матеріалів позовної заяви заявок на перевезення, сторонами погоджена ставка за 1 транспортний засіб у розмірі 1700 Євро.
Між тим, п. 6.12. Договору передбачено, що якщо розмір (сума) відповідальності сторони за цим Договором визначені в іноземній валюті, така підлягає сплаті відповідною стороною в національній валюті України - гривні, за офіційним курсом Національного банку України на дату її нарахування (зазначеною у передбаченому цим Договором документі про її застосування), а в разі порушення стороною Договору строку її сплати, передбаченого цим Договором, - за офіційним курсом Національного банку України на дату її оплати.
Означене, також узгоджується та передбачено приміткою до Заявок, відповідно до якої оплата здійснюється в гривні по курсу НБУ на дату завантаження.
За приписами ч.1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) стаття 610 ЦК України визначає, як порушення зобов`язання.
Частиною 1 ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до п. 5.1. Договору, оплата за перевезення проводиться шляхом безготівкового перерахування коштів на розрахунковий рахунок перевізника протягом 30 календарних днів з моменту підписання сторонами акту наданих послуг.
Так, судом встановлено, що крайнім строком оплати відповідача: за Актом надання послуг №38 від 27.12.2024 є 26.01.2025; Актом надання послуг №43 від 30.12.2024 є 30.01.2025; Актом надання послуг №41 від 31.12.2024 31.01.2025; Актом надання послуг №42 від 31.12.2024 31.01.2025; Актом надання послуг №13 від 13.01.2025 12.02.2025; Актом надання послуг №14 від 16.01.2025 15.02.2025; Актом надання послуг №15 від 16.01.2025 15.02.2025; Актом надання послуг №21 від 24.01.2025 23.02.2025; Актом надання послуг №22 від 24.01.2025 23.02.2025; Актом надання послуг №28 від 29.01.2025 28.02.2025; Актом надання послуг №29 від 31.01.2025 02.03.2025; Актом надання послуг №30 від 31.01.2025 02.03.2025; Актом надання послуг №7 від 05.02.2025 07.03.2025; Актом надання послуг №8 від 06.02.2025 08.03.2025; Актом надання послуг №20 від 13.02.2025 15.03.2025.
Між тим, відповідачем за означеними Актами сплачено:
- 06.06.2025 за Актом надання послуг №38 від 27.12.2024;
- 25.07.2025 за Актом надання послуг №43 від 30.12.2024;
- 25.07.2025 за Актом надання послуг №41 від 31.12.2024;
- 29.07.2025 за Актом надання послуг №42 від 31.12.2024;
- 29.07.2025 за Актом надання послуг №13 від 13.01.2025;
- 01.08.2025 за Актом надання послуг №14 від 16.01.2025;
- 01.08.2025 за Актом надання послуг №15 від 16.01.2025;
- 05.08.2025 за Актом надання послуг №21 від 24.01.2025;
- 05.08.2025 за Актом надання послуг №22 від 24.01.2025;
- 12.08.2025 за Актом надання послуг №28 від 29.01.2025;
- 22.08.2025 за Актом надання послуг №29 від 31.01.2025;
- 12.08.2025 за Актом надання послуг №30 від 31.01.2025;
- 22.08.2025 за Актом надання послуг №7 від 05.02.2025;
- 26.08.2025 за Актом надання послуг №8 від 06.02.2025;
- 26.08.2025 за Актом надання послуг №20 від 13.02.2025.
Враховуючи наведені вище обставини справи, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що відповідачем сплачено грошові кошти за спірними актами, що підтверджується долученими до матеріалів справи платіжними інструкціями.
Тому розрахунок курсової різниці проводиться із суми заборгованості, що не сплачена відповідачем на час прийняття рішення судом першої інстанції, що встановлено судами.
Щодо стягнення курсової різниці в розмірі 118 873,00 грн, суд зазначає наступне.
Курсова різниця - це різниця між оцінками однакової кількості одиниць іноземної валюти при різних валютних курсах.
Як вже зазначалось, згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 192 ЦК України).
Крім цього, відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі №363/1834/17, постановах Верховного Суду від 15.01.2021 у справі №904/2357/20, від 16.03.2021 у справі №905/392/20.
В обґрунтування заявленої до стягнення курсової різниці в розмірі 118 873,00 грн покликається на п. 6.12 Договору, яким встановлено, що якщо розмір (сума) відповідальності сторони за цим Договором визначені в іноземній валюті, така підлягає сплаті відповідною стороною в національній валюті України - гривні, за офіційним курсом Національного банку України на дату її нарахування (зазначеною у передбаченому цим Договором документі про її застосування), а в разі порушення стороною Договору строку її сплати, передбаченого цим Договором, - за офіційним курсом Національного банку України на дату її оплати.
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Оскільки Договором визначено строк здійснення оплати, у разі невиконання стороною такої оплати чи в разі виконання стороною оплати поза межами встановленого строку на таку сторону покладається відповідальність за Договором.
За своєю правовою природою курсова різниця, підлягає донарахуванню та оплаті оскільки покриває матеріальні втрати постачальника (позивача) від знецінення грошових коштів.
Між тим, за своєю правовою природою курсова різниця, підлягає донарахуванню та оплаті оскільки покриває матеріальні втрати постачальника (позивача) від знецінення грошових коштів.
Провівши розрахунок заявленої до стягнення курсової різниці виходячи з курсу Національного банку України, встановленого на сайті www.minfin.com.ua, судом першої інстанції правильно встановлено, що розмір такої є більшим та становить 121 345,45 грн.
Разом з тим, враховуючи, що відповідно до ч. 2 ст. 237 ГПК України суд позбавлений права виходити за межі позовних вимог при ухваленні рішення, а отже підлягають до задоволення судом вимоги про стягнення з відповідача нарахованої позивачем курсової різниці в розмірі 118 873,00 грн.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що за результатами перевірки розрахунку заявленої до стягнення курсової різниці, здійсненого з урахуванням офіційного курсу Національного банку України, визначеного за даними, розміщеними на сайті www.minfin.com.ua, її фактичний розмір становить 121 345,45 грн, що перевищує суму, заявлену позивачем до стягнення.
Водночас суд першої інстанції обґрунтовано врахував, що відповідно до частини другої статті 237 Господарського процесуального кодексу України суд не вправі виходити за межі позовних вимог при ухваленні рішення. Отже, незважаючи на встановлення під час перевірки розрахунку більшого розміру курсової різниці, правомірним є висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову в цій частині лише в межах заявлених позивачем вимог, а саме про стягнення курсової різниці у розмірі 118 873,00 грн.
Щодо доводів апеляційної скарги про безпідставність стягнення курсової різниці, апеляційний суд вважає такі необґрунтованими. 
Посилання скаржника на те, що вартість послуг повинна визначатися виключно у гривні за курсом НБУ на дату завантаження (розвантаження) відповідно до Заявок, не спростовує правильності висновків суду першої інстанції.
Як правильно встановив суд, пунктом 5.2 Договору передбачено, що розмір оплати послуг погоджується сторонами у відповідних Заявках, де ставка визначена у розмірі 1700 євро за кожне перевезення, тобто сторони прямо погодили валютний еквівалент основного грошового зобов`язання. При цьому примітка до Заявок про оплату у гривні за курсом НБУ на дату завантаження визначає лише порядок проведення своєчасних розрахунків та не регулює правові наслідки порушення строків виконання грошового зобов`язання. Саме такий висновок зробив суд першої інстанції, зазначивши, що положення Заявок застосовуються при належному виконанні договору, тоді як у спірних правовідносинах відповідач допустив тривале прострочення оплати.
Матеріалами справи підтверджено, що всі платежі були здійснені із суттєвим порушенням строків, визначених пунктом 5.1 Договору, який передбачає оплату протягом 30 календарних днів з моменту підписання акта наданих послуг. Суд детально встановив як граничні строки виконання кожного зобов`язання, так і фактичні дати їх оплати, констатувавши наявність прострочення виконання грошового зобов`язання.
Саме тому суд обґрунтовано застосував пункт 6.12 Договору, який спеціально врегульовує порядок визначення суми, що підлягає сплаті у разі порушення строків виконання зобов`язання. Відповідно до цього пункту, якщо відповідальність сторони визначена в іноземній валюті, у разі прострочення її сплати вона підлягає визначенню за офіційним курсом Національного банку України на дату фактичної оплати. Суд правильно зазначив, що саме ця умова договору підлягає застосуванню після настання прострочення, тоді як положення Заявок регламентують лише порядок своєчасного виконання основного зобов`язання.
Безпідставними є і твердження скаржника про те, що пункт 6.12 Договору регулює виключно питання штрафних санкцій.
Суд першої інстанції надав належну правову оцінку змісту цього пункту та дійшов правильного висновку, що він не встановлює штрафної санкції, а визначає механізм перерахунку суми, яка підлягає сплаті у разі порушення строків виконання валютного грошового зобов`язання. Суд прямо зазначив, що доводи відповідача про застосування пункту 6.12 виключно до штрафних санкцій спростовуються самим змістом договору.
Курсова різниця у даному випадку не має ознак неустойки чи іншої міри цивільно-правової відповідальності, передбаченої статтями 549– 551 ЦК України. Вона не має каральної функції, не є додатковим стягненням понад суму боргу та не залежить від вини боржника. Її виникнення обумовлене виключно тим, що сторони погодили валютний еквівалент вартості перевезення, а відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання.
Не заслуговують на увагу й доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом частини другої статті 533 ЦК України.
Згідно із зазначеною нормою, якщо у зобов`язанні визначений грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок не встановлений договором.
Судами встановлено, що сторони визначили вартість перевезень саме у євро, а тому спірне грошове зобов`язання є гривневим із валютним еквівалентом. При цьому Договір не містить положення, яке б виключало застосування частини другої статті 533 ЦК України у разі прострочення виконання грошового зобов`язання. Навпаки, пункт 6.12 Договору узгоджується із зазначеною нормою та передбачає визначення суми до сплати за офіційним курсом НБУ на дату фактичної оплати у разі порушення строків виконання зобов`язання. Саме такий висновок зробив суд першої інстанції.
Помилковими є також доводи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно звільнив позивача від обов`язку доведення збитків.
Предметом спору у цій справі не було відшкодування збитків у розумінні статей 22, 623 ЦК України. Позивач не заявляв вимоги про їх стягнення.
Суд першої інстанції правильно зазначив, що курсова різниця покликана компенсувати втрати кредитора від знецінення гривні внаслідок зміни валютного курсу та є способом визначення належного до сплати розміру основного грошового зобов`язання, а не відшкодуванням збитків чи застосуванням цивільно-правової відповідальності. Саме тому вимога про її стягнення не потребує доведення складу цивільного правопорушення або фактичного розміру збитків.
Апеляційний суд зазначає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження, оскільки спростовуються дослідженими матеріалами справи, встановленими судами першої та апеляційної інстанцій обставинами, а також правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції. Враховуючи викладене, доводи скаржника не спростовують законності та обґрунтованості висновків суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення курсової різниці у сумі 118 873,00 грн. Натомість заперечення позивача, наведені у відзиві на апеляційцну скаргу, узгоджуються з фактичними обставинами справи та підтверджуються належними і допустимими доказами.
З урахуванням викладеного, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що рішення Господарського суду Закарпатської області від 17.12.2025 у справі №907/967/25 ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, є законним, обґрунтованим і таким, що відповідає встановленим у справі обставинам, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції. Натомість заперечення позивача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу узгоджуються з фактичними обставинами справи та підтверджуються належними і допустимими доказами.
З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги не містять підстав для скасування або зміни рішення суду першої інстанції.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Рішення Господарського суду Закарпатської області від 17.12.2025 у справі №907/967/25 підлягає залишенню без змін.
Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Дана норма кореспондується зі ст. 46 ГПК України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.
Згідно зі ст. ст. 73,74,77 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Частиною 1 ст. 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безсторонньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 191 цього Кодексу.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції виходить з того, що Європейським судом з прав людини у рішенні Суду у справі «Трофимчук проти України» № 4241/03 від 28.10.2010 зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.
Судові витрати.
У зв`язку з залишенням апеляційної скарги без задоволення, апеляційний господарський суд на підставі ст. 129 ГПК України дійшов до висновку про покладення на апелянта витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.
Керуючись ст.ст. 86, 129, 236, 254, 269, 270, 275, 276, 281, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд,
УХВАЛИВ:
апеляційну скаргу товариства з додатковою відповідальністю “Перечинський лісохімічний комбінат” №453 від 30.12.2025 – залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Закарпатської області від 17.12.2025 у справі № 907/967/25 – залишити без змін.
Судовий збір за розгляд справи в апеляційному порядку покласти на апелянта.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
Порядок та строки оскарження постанов апеляційного господарського суду до касаційної інстанції визначені ст.ст. 287-289 ГПК України.
Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Повний текст постанови складено та підписано 06.07.2026.

Головуючий суддя Бойко С.М.

Судді Бонк Т.Б.

Якімець Г.Г.