Справа № 199/3881/25
(1-кп/199/329/26) 
ВИРОК 
іменем України
27 травня 2026 року місто Дніпро 

Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпра у складі (далі скорочено – Суд):
головуючого судді – ОСОБА_1 
при секретарі – ОСОБА_2 
за участю:
прокурора ОСОБА_3 (в режимі відеоконференції)
обвинуваченого ОСОБА_4 (в режимі відеоконференції)
захисника ОСОБА_5 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дніпро кримінальне провадження №12024042210000272 від 22.12.2024 року за обвинуваченням: 

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, громадянина України, військовослужбовця в посаді водія кулеметного відділення взводу вогневої підтримки роти вогневої підтримки ВОС-790037А військової частини НОМЕР_1 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України раніше не судимий, 

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 259 КК України, 

В С Т А Н О В И В: 

Суд уважає доведеним, що солдат ОСОБА_4 будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом в посаді колишнього водія кулеметного відділення взводу вогневої підтримки роти вогневої підтримки ВОС-790037А військової частини НОМЕР_1 , діючи умисно, незаконно, в порушення ст. ст. 9, 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, 21 грудня 2024 року о 14 годині 29 хвилин, солдат ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , знаходячись за місцем свого фактичного проживання, за адресою: АДРЕСА_1 , реалізуючи свій раптово виниклий злочинний умисел, спрямований на завідомо неправдиве повідомлення про підготовку вибуху мостів в місті Дніпро, що загрожує загибеллю людей чи іншими тяжкими наслідками, достовірно знаючи та усвідомлюючи, що поширена ним інформація є неправдивою та розуміючи, що таке повідомлення створить обстановку страху у населення, а також порушить громадську безпеку та сталий спосіб співіснування суспільства на території міста Дніпра, діючи умисно, з мотиву, завдання шкоди громадській безпеки, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій і передбачаючи суспільно небезпечні наслідки, здійснив дзвінок з мобільного телефону, марки «Xiaomi Redmi 9С NFC» (IMEI: 1 - НОМЕР_2 ; 2 - НОМЕР_3 ) з картою пакету послуг оператора мобільного зв`язку «Водафон», абонентський номер НОМЕР_4 , налінію підрозділу "102" - відділу служби «102» УОАЗОР ГУНП в Дніпропетровській області та повідомив завідомо неправдиву інформацію про загрозу вибуху через замінювання мостів у місті Дніпро, а саме Центрального, Західного (Кайдацького), Південного, що в подальшому призвело б до породження паніки та порушення нормального ритму життя населення, внесення дезорганізації у функціонування державних установ, а також безпідставного відволікання сил і засобів спеціальних служб для перевірки вказаного повідомлення.
Прокурор  ОСОБА_3 підтримала обвинувачення, висунуте ОСОБА_4 за вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 259 КК України.
Вважає, що винуватість обвинуваченої в інкримінованому злочині найшла своє повне підтвердження під час судового розгляду, адже, виходячи з наданих стороною обвинувачення доказів з числа передбачених ст. 84 КПК, слідує, що винні у вчиненні кримінальних правопорушень:
Пропонувала Суду призначити обвинуваченому покарання у вигляді позбавлення волі на 3 роки, застосувати ст. 75, 76 КК України та призначити остаточне покарання у вигляді іспитового строку на 2 роки.
Обвинувачений ОСОБА_4 провину визнав повністю. Суду показав, що він фактичні обставини, викладені в обвинувальному акті, не оспорює, та підтверджує, що, находячись за місцем свого фактичного проживання, за адресою: АДРЕСА_1 , здійснив дзвінок з мобільного телефону марки «Xiaomi Redmi 9С NFC» на лінію підрозділу "102" - відділу служби «102», який повідомив завідомо неправдиву інформацію про загрозу вибуху через замінювання мостів у місті Дніпро, а саме Центрального, Західного (Кайдацького), Південного.
Відповідно до ч. 1 ст. 337, п. 1,2,3,4 ч. 1 ст. 368 КПК України суд вважає, що мало місце діяння, у вчинені якого обвинувачується ОСОБА_4 , це діяння містить склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 259 КК України та ОСОБА_4 винен у вчинені інкримінованого кримінального правопорушення в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, що підтверджується доказами, отриманими під час кримінального провадження, долученими судом та дослідженими під час судового розгляду, а саме:

- витягом з ЄРДР №12024042210000272 від 22.12.2024 року;

- постановою про визначення речовими доказами від 21 січня 2025 року у кримінальному провадженні №12024042210000272 від 22.12.2024 за ознаками кримінального провадження, передбаченого ч. 2 ст. 259 КК України - DVD-R диск з наявною на ньому інформацією;

- постановою про визначення речовими доказами від 17 березня 2025 року у кримінальному провадженні №12024042210000272 від 22.12.2024 за ознаками кримінального провадження, передбаченого ч. 1 ст. 259 КК України - DVD-R диск з наявною на ньому інформацією;

- постановою про визначення речовими доказами від 24 січня 2025 року у кримінальному провадженні №12024042210000272 від 22.12.2024 мобільний телефон марки Xiaomi Redmi 9C NFC (IMEI: 1 - НОМЕР_2 ; 2 - НОМЕР_3 ), з картою пакету послуг оператора мобільного зв`язку «Водафон», абонентський номер НОМЕР_4 ;

- постановою про визначення речовими доказами від 24 січня 2025 року у кримінальному провадженні №12024042210000272 від 22.12.2024 за ознаками кримінального провадження, передбаченого ч. 2 ст. 259 КК України - DVD-R диск з наявною на ньому інформацією;

- висновком експерта №СЕ-19/104-25/4010-ВЗ від 28.01.2025 року, що голос і мовлення диктора у фонограмах розмов, зафіксованих у файлах з іменами: «1734782628.197653.mp3»; «1734782700.197664.mp3», які розміщені у кореневій директорії диску для лазерних систем зчитування «MyMEDIA MyDVD-R 4.7Gb 16X Speed 120 min», яке позначене умовним індексом «А» у тексті наданого Протоколу огляду від 21 січня 2025 року на 4 арк., належить гр. ОСОБА_4 . Вирішити запитання в частині фонограм розмов, зафіксованих у файлах з іменами: «1734782628.197653.mp3»; «1734782700.197664.mp3», які розміщені у кореневій директорії диску для лазерних систем зчитування «MyMEDIA MyDVD-R 4.7Gb 16X Speed 120 min», не виявилось можливим, у зв`язку із тим, що голос і мовлення дикторів, репліки яких позначені умовним індексом «А» у тексті наданого Протоколу огляду від 21 січня 2025 року на 4 арк., через недостатню тривалість мовлення дикторів, є непридатним для ідентифікаційних досліджень автоматизованими інструментальними методами;

- висновком судово-психіатричного експерта №132-к, що ОСОБА_4 у період інкримінованого йому діяння виявляв і виявляє в теперішній час психічний розлад у формі легкої розумової відсталості з поведінковими порушеннями. Іспитований у період часу, до якого відноситься інкриміноване йому діяння, міг усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і керувати ними. За своїм психічним станом іспитований у теперішній час також може усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і керувати ними. Застосування примусових заходів медичного характери не потребує.

Відповідно до ч. 3 ст. 26 КПК України Суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом.
У силу ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею. 
Відповідно до статті 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене Судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час розгляду та оціненими Судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Саме законність, обґрунтованість та вмотивованість судового рішення обумовлені, зокрема, дотриманням порядку оцінки доказів і визначенням їх належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів повинна бути оцінена Судом з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення (ст. 94 КПК України).
Хоча Суд не мусить надавати відповідь на кожен довід, проте з рішення має бути чітко зрозуміло, що головні проблеми, порушені у цій справі, були розглянуті і що конкретні та ясні відповіді були надані на аргументи, які є вирішальними для результату розгляду справи. Суд має переконатися, що мотиви рішення, наведені національними судами, не були автоматичними або стереотипними.
Тобто, право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення йде своїм корінням у більш загальний принцип, втілений у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29–30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, але суд зобов`язаний дати відповідь на істотні аргументи сторони.
Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі скорочено Конвенція) передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі скорочено ЄСПЛ) суди застосовують Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.
ЄСПЛ у справі «Перес проти Франції» (рішення від 12.02.2004) вказав, що дія статті 6 Конвенції (право на справедливий суд) полягає і в тому, щоб серед іншого зобов`язати суд провести належне дослідження зауважень, доводів і доказів, представлених сторонами по справі, неупереджено вирішуючи питання про їх належність до справи.
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ, необґрунтоване рішення суду є порушенням гарантій, втілених у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
ЄСПЛ у справі «Жогло проти України» (п. 38, рішення від 24.04.2008 року) зазначив, що усі докази зазвичай мають бути представлені у відкритому слуханні справи в присутності обвинуваченого для забезпечення можливості надати аргументи іншій стороні. Існують винятки з цього правила, але вони не повинні порушувати права захисту. 
Суд отримав можливість ознайомитися з позиціями сторони обвинувачення та сторони захисту, та вважає, що викладені в них мотиви зрозумілі. 
Також слід констатувати, що в ході розгляду справи жодна зі сторін не стверджувала про існування обмежень у реалізації донести свою позицію до Суду та не повідомляла про перешкоди у її доведенні. 
Отже, Суд забезпечив змагальність судового процесу і ключовим предметом оцінки є лише переконливість кожної з позицій в аспекті стандарту доведення. 
Європейський суд з прав людини наголошує, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів він керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (рішення від 10.07.2001 року у справі «Авшар проти Туреччини» п.282). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.
За правилами статті 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Докази повинні бути належними та допустимими в розумінні ст.ст. 85-86 КПК України.
Також, жоден доказ не має наперед встановленої сили.
За правилами ст. 94 КПК України Суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Суд, дослідивши наявні докази, вважає, що всі докази у кримінальному провадженні у відношенні обвинуваченого є належними, допустимими і достовірними, оскільки отримані з передбачених законом джерел, у передбачений законом спосіб, зафіксовані у належній процесуальній формі, узгоджуються між собою як в цілому, так і в деталях, та доповнюють один одного.
Недопустимих доказів, отриманих внаслідок істотного порушення прав та свобод людини або доказів та відомостей, які стосуються особи обвинуваченого не має.
ЄСПЛ зазначає, що рівень певності, якого має досягти суддя за системою «внутрішнього переконання» чи системою «поза межами розумного сумніву», який є важливим для постановлення справедливого рішення, не повинен досягатися шляхом примусу до зізнання. 
Таким чином буде дотримано цілковитої поваги до презумпції невинуватості та статусу обвинуваченого, що є ключовими поняттями для демократичної концепції кримінального судового розгляду.
Згідно ст.ст. 2, 11 КК підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом, вчинене суб`єктом кримінального правопорушення.
Відповідно, при кваліфікації дій обвинуваченого, суд враховує позицію Верховного Суду колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду викладену у постанові від 05.04.2018 року (справа № 658/1658/16-к) в якій зазначено, що кваліфікація злочину - кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому КК, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.
За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінально-процесуальними, криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 
1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 
2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК.
Склад кримінального правопорушення - це сукупність встановлених у кримінальному законі юридичних ознак (об`єктивних і суб`єктивних), що визначають вчинене суспільно небезпечне діяння як злочинне.
Обов`язковими (універсальними) елементами складу будь-якого кримінального правопорушення є: 1) об`єкт кримінального правопорушення; 2) об`єктивна сторона кримінального правопорушення; 3) суб`єктивна сторона кримінального правопорушення; 4) суб`єкт кримінального правопорушення.
Об`єкт кримінального правопорушення - це те, на що завжди посягає кримінальне правопорушення і чому воно завжди заподіює певної шкоди. Це ті суспільні відносини, що охороняються кримінальним законом.
Об`єктивна сторона - зовнішня сторона діяння, яка виражається у вчиненні передбаченого законом діяння (дії чи бездіяльності), що заподіює чи створює загрозу заподіяння шкоди об`єкту кримінального правопорушення.
Суб`єктом кримінального правопорушення є фізична осудна особа, яка вчинила кримінальне правопорушення у віці, з якого відповідно до КК може наставати кримінальна відповідальність (ч. 1 ст. 18 КК, див. постанову Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 16 січня 2023 року в справі №761/37225/20).
Відомості, вказані у цьому вироку в частині складу кримінальних правопорушень, є установленими та доведеними у порядку визначеному КПК.
Для того, щоб встановити направленість умислу, необхідно враховувати зовнішній прояв діяння, який розкриває внутрішній (психічний) його процес, окреслює суб`єктивне ставлення особи до вчинюваних нею дій, які в сукупності з іншими обставинами визначають кримінально-правовий зміст суспільно небезпечного діяння.
За даним кримінальним провадженням Суд уважає доведеним, що ОСОБА_4 усвідомлював суспільну небезпечність своїх дій.
Ці докази узгоджуються між собою, не містять суперечностей і не викликають сумнівів щодо належності, допустимості, достовірності.
Всі докази подані Суду стороною обвинувачення взагалі, переконливо свідчать про наявність у діяннях обвинуваченого об`єктивної сторони інкримінованих злочинів.
Оцінивши всі докази, які подані Суду сторонами кримінального провадження, в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, Суд кваліфікує дії  ОСОБА_4  за ч. 1 ст. 259 КК України, а саме: завідомо неправдиве повідомлення про підготовку вибуху мостів в місті Дніпро, що загрожує загибеллю людей чи іншими тяжкими наслідками.
 
Підстав, у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України, для виходу за межі висунутого обвинувачення, чи його зміни, стосовно обвинуваченого ОСОБА_4 . Суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод не встановлено.
Суд, здійснивши кримінально-правову оцінку поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, через визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу кримінального проступку, передбаченому Кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння, уважає таку кваліфікацію дій обвинуваченого дійсною та вірною. 
Суд виходить з того, що покарання - це захід державного примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому кримінальним законом обмеженні прав і свобод засудженого.
Конституційний Суд України в Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004, досліджуючи принцип індивідуалізації юридичної відповідальності, зазначив таке: […] призначене судом покарання повинно відповідати ступеню суспільної небезпеки злочину, обставинам його вчинення та враховувати особу винного, тобто бути справедливим.
Згідно з принципом індивідуалізації юридичної відповідальності при призначенні покарання суд має враховувати обставини справи (як ті, що обтяжують, так і ті, що пом`якшують покарання) щодо всіх осіб незалежно від ступеня тяжкості вчиненого злочину […] (абзаци сьомий, восьмий підпункту 4.2 пункту 4 мотивувальної частини) .
В рішенні від 15 червня 2022 № 4-р(II)/2022 року Конституційний Суд України зазначає, що принцип індивідуалізації юридичної відповідальності […]має виявлятись не лише в притягненні до відповідальності особи, винної у вчиненні правопорушення, а й у призначенні їй виду та розміру покарання з обов`язковим урахуванням характеру вчиненого протиправного діяння, форми вини, характеристики цієї особи, можливості відшкодування заподіяної шкоди, […].
Отже, принцип домірності зобов`язує суд у кожному конкретному випадку домірно застосовувати види покарання та (або) інші заходи кримінально-правового характеру з огляду на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та низку інших фактів і обставин (п. 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 червня 2022 року № 1-р/2022).
Відповідно покарання, як захід державного реагування на осіб, котрі вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності, роль і значення якого багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації, адже застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому Суд вирішує питання, визначені ч. 1 ст. 368 КПК, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила.
Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства (див. постанову Верховного Суду від 10 червня 2020 року в справі № 161/7253/18).
Відповідно до ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Згідно зі ст. 65 КК Україні особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчиненню нових кримінальних правопорушень. При цьому під час вибору заходу примусу суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного й обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. З огляду на принципи справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Стівен Вілкокс та Скотт Херфорд проти Сполученого Королівства, заяви № № 43759/10 та 43771/12», зазначає, що хоча, в принципі, питання належної практики з призначення покарань в значній мірі виходить за рамки Конвенції, Суд допускає, що грубо непропорційний вирок (діяння та покарання) може кваліфікуватися як жорстоке поводження, що суперечить статті 3 Конвенції, в момент його винесення.
Тобто, як наслідок, формальні моменти не можуть бути вирішальними, головною є можливість у кожній конкретній справі оцінити основну мету застосування певного заходу та характер впливу на особу, які можуть істотно відрізнятися, навіть, за зовнішньої подібності відповідних примусових заходів, бо суд стоїть на тій позиції, що незалежно від того, що вчинили злочинці, визнання їх людської гідності передбачає надання їм можливості ресоціалізувати себе за час відбування покарання з перспективою колись стати відповідальним членом вільного суспільства, що, у цій ситуації, при застосуванні саме такого покарання, є можливим.
Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, так як Конституційний Суд України у рішенні від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що: «Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».
Справедливе застосування норм права означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.
Вимога додержуватися справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.
Застосовуючи ОСОБА_4 покарання, Суд враховує характер і ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, яке є умисним, закінченим, тяжким злочином, який має дуже великий ступень суспільної небезпеки, обставини вчинення ним кримінального правопорушення, характер та ступінь тяжкості фактичних наслідків правопорушення, відомості про особу обвинуваченого. 
Останній є громадянин України, військовослужбовець в посаді водія кулеметного відділення взводу вогневої підтримки роти вогневої підтримки ВОС- 790037А військової частини НОМЕР_1 , зареєстрованого та має постійне місце проживання, в силу ст. 89 КК України раніше не судимий.
Обставини, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання ОСОБА_4  є щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення. 
Обставини, які відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання  ОСОБА_4  не встановлено
Кримінальне правопорушення за ч.1 ст. 259 КК України є, відповідно до ст. 12 КК України, умисним тяжким, дуже небезпечним в умовах воєнного стану злочином, який карається позбавленням волі на строк від двох до шести років.
З огляду на викладене, Суд дійшов висновку, що покаранням, необхідним та достатнім для виправлення та попередження вчиненню нових кримінальних правопорушень як самим обвинуваченим, так і іншими особами, є покарання у вигляді мінімального строку позбавлення волі, передбаченого санкцією ч. 1 ст. 259 КК України. 
На думку Суду такий вид покарання зможе забезпечити досягнення його мети, підстави для призначення більш суворих видів покарання Судом не встановлені і саме таке покарання буде відповідати тяжкості правопорушення.
Суд вважає, що підстави для призначення покарання більш м`якого, ніж передбачено законом відповідно до ст. 69 КК України, не встановлені, виправлення обвинуваченого можливе лише в умовах ізоляції від суспільства і саме таке покарання буде відповідати тяжкості правопорушення, не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи. 
Із цих же підстав Суд не вбачає за можливе звільнити обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.
Під час досудового розслідування обвинуваченому не обирався запобіжний захід.
Таким чином, оскільки у відношенні ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не обирався, тому початок строку відбування покарання ОСОБА_4 у виді позбавлення волі слід рахувати з моменту його затримання на виконання даного вироку.
Долю речових доказів вирішити відповідно до ст. 100 КПК України. 
Розмір матеріальної шкоди по кримінальному провадженню не завдано. Цивільний позов відсутній. 
На підставі ч. 2 ст. 122, ч. 2 ст. 124 КПК України підлягають стягненню з обвинуваченого ОСОБА_4  на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта та складання ним висновку, згідно із залученням експерта для проведення судової експертизи відео-, звукозапису № СЕ-19/104-25/4010-ВЗ від 28.01.2025 року, на суму 3 979, 50 грн.
Згідно з частиною 1 статті 96-1 КК спеціальна конфіскація полягає у примусовому безоплатному вилученні за рішенням суду у власність держави грошей, цінностей та іншого майна у випадках, визначених цим Кодексом, за умови вчинення умисного кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, за які передбачено основне покарання у виді позбавлення волі або штрафу понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 96-2 КК України спеціальна конфіскація застосовується у разі, якщо гроші, цінності та інше майно: були підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення, крім тих, що повертаються власнику (законному володільцю), який не знав і не міг знати про їх незаконне використання.
Під час досудового розслідування у відповідності зі ст. 100 КПК України визнано речовим доказом мобільний телефон марки Xiaomi Redmi 9C NFC (IMEI: 1 - НОМЕР_2 ; 2 - НОМЕР_3 ), з картою пакету послуг оператора мобільного зв`язку «Водафон», абонентський номер НОМЕР_4 , який належить ОСОБА_6 , та який він використав як засіб вчинення кримінального правопорушення, тому, з огляду на припис ст. 97-2 КК України, до вказаного мобільного телефону слід застосувати спеціальну конфіскацію, що полягає у примусовому безоплатному вилученні телефону у власність держави.
На підставі ч. 15 ст. 615 КПК України, в умовах дії воєнного стану, після складання та підписання повного тексту вироку, Суд користується своїм правом обмежитися проголошенням його резолютивної частини з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення.
Керуючись ст.ст. 368-371, 373, 374, 100, ч. 2 ст. 124, ч.1 ст. 256, ч. 15 ст. 615 КПК України, Суд, 
У Х В А Л И В:

ОСОБА_4  визнати винуватим у скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 259 КК України і призначити йому покарання у вигляді 2 (двох) років позбавлення волі.
Рахувати ОСОБА_4 початок строку відбуття покарання у виді позбавлення волі з моменту його затримання на виконання даного вироку.
Застосувати спеціальну конфіскацію до мобільного телефону марки Xiaomi Redmi 9C NFC (IMEI: 1 - НОМЕР_2 ; 2 - НОМЕР_3 ), з картою пакету послуг оператора мобільного зв`язку «Водафон», абонентський номер НОМЕР_4 , який примусово безоплатно вилучити у власність держави.
На підставі ст. 100 КПК України речові докази, після набрання вироку законної сили:
- CD-R-диски з відеозаписами, - зберігати в матеріалах кримінального провадження.
Обвинувачений, захисник, прокурор мають право подати апеляційну скаргу на вирок протягом тридцяти днів з дня його проголошення, через Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпра до Дніпровського апеляційного суду.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення апеляційним судом.
На підставі ч. 15 ст. 615 КПК України, в умовах дії воєнного стану, повний текст вироку вручити учасникам судового провадження в день його проголошення.

Головуючий суддя:        ОСОБА_1 

27.05.2026