ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

РІШЕННЯ
Іменем України

28 квітня 2026 року	м. Дніпро	Справа № 360/83/25	

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Кисіль С. В., розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військової частини НОМЕР_1 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Луганського окружного адміністративного суду перебуває адміністративна справа за позовом ОСОБА_1 (далі – позивач), в інтересах якої звернувся адвокат Каверін Сергій Миколайович (далі – представник позивача), до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частини НОМЕР_1 ) (далі – відповідач, ВЧ НОМЕР_1 ), в якому представник позивача просить:
- визнати протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати позивачу середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з 27 лютого 2020 року по день фактичного розрахунку 24 грудня 2024 року;
- зобов`язати ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за весь за час затримки розрахунку при звільненні з 27 лютого 2020 року по день фактичного розрахунку 24 грудня 2024 року.
Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовані тим, що наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 26 лютого 2020 року № 87-ОС ОСОБА_1 припинено (розірвано) контракт та звільнено з військової служби у запас Збройних Сил України, виключено зі списків особового складу загону та всіх видів забезпечення за підпунктом «г» (жінки, які мають дитину віком до 18 років) пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» в запас. Остаточною датою закінчення проходження військової служби вважати 26 лютого 2020 року.
При виключенні ОСОБА_1 зі списків особового складу ВЧ НОМЕР_1 з нею не здійснено повного розрахунку, зокрема: 25 грудня 2024 року відповідачем на виконання рішення Луганського окружного адміністративного суду від 12 липня 2024 року у справі № 360/1360/23, залишеного без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 04 листопада 2024 року, здійснено перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення за 2015, 2016, 2017, 2018 роки, підйомної допомоги за 2015 рік та щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889, за період з січня 2016 року по лютий 2018 року включно з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення індексації грошового забезпечення на загальну суму 57883,41 грн.
Вказані грошові кошти ОСОБА_1 виплачені відповідачем 25 грудня 2024 року.
З урахуванням того, що відповідачем на час виключення ОСОБА_1 зі списків частини повністю не проведено розрахунку при звільненні з військової служби, а виплачуючи заборгованість, відповідач не нарахував та не виплатив середнє грошове забезпечення за затримку розрахунку при звільненні, то позивач набула право на пред`явлення вимоги до відповідача про зобов`язання нарахувати та виплатити середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України у судовому порядку.
Ухвалою суду від 21 січня 2025 року позовну заяву залишено без руху.
Ухвалою суду від 03 лютого 2025 року відкрито провадження в адміністративній справі та визначено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (в письмовому провадженні).
Ухвалою суду від 03 лютого 2025 року зупинено провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 360/1120/24.
Заперечуючи проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , ВЧ НОМЕР_1 у лютому 2025 року подала відзив на позовну заяву, вказуючи на те, що звертаючись до суду із позовами щодо стягнення коштів (в даному випадку позивач подав п`ять позовів (у справах № 360/1422/23, № 360/1379/23, № 360/1365/23, № 360/1360/23, № 360/1359/23, № 360/1065/24)) позивачу достеменно відомо, що розрахунок буде проведений за кожним рішенням суду окремо в залежності від дати прийняття рішення, відповідно у нього виникне право на звернення до суду із середнім заробітком за час затримки розрахунку при звільненні. Також, позивачу достеменно відомо, що не може бути «декілька» днів фактичного розрахунку (за різними рішеннями суду). Відтак, вказане свідчить про недобросовісну поведінку позивача щодо звернення з позовами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за результатами розгляду кожного позову окремо.
На думку відповідача, днем фактичного розрахунку – є день, коли позивач отримає кошти за останнім рішенням суду в рамках всіх позовів поданих до ВЧ НОМЕР_1 . Проте в даному випадку, позивач самостійно визначив день фактичного розрахунку в рамках справи № 360/1120/24. Положеннями статті 117 КЗпП України не передбачено подвійного нарахування та виплату середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні.
Таким чином, відповідач з урахуванням рішення суду у справі № 360/1120/24 відшкодує середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, з урахуванням вимог статті 117 КЗпП України (як в ред. до 18 липня 2022 року, так і після – в межах 6 місяців), відповідно відповідач виконає обов`язок щодо відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та понесе спеціальний вид відповідальності. А тому, на думку відповідача, вимоги позивача у цій справі не підлягають задоволенню.
Ухвалою суду від 19 березня 2026 року поновлено провадження у справі.
Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог статей 72-76, 90 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України), суд встановив наступне.
ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) є учасником бойових дій, у період з 29 січня 2007 року по 26 лютого 2020 року проходила військову службу у ВЧ НОМЕР_1 , остання займана посада – начальник відділення документального забезпечення штабу, та з 26 лютого 2020 року виключена зі списків особового складу загону та всіх видів забезпечення у зв`язку зі звільненням з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини п`ятої статті 26 (жінки, які мають дитину віком до 18 років) Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» в запас; вислуга років станом на 26 лютого 2020 року становить: календарна: 13 років 00 місяців 27 днів, пільгова – 15 років 04 місяці 12 днів, а всього – 28 років 05 місяців 09 днів, що підтверджується посвідченням учасника бойових дій від 31 липня 2015 року серії НОМЕР_3 , виданим ІНФОРМАЦІЯ_4 , витягом з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 26 лютого 2020 року № 87-ОС «Про особовий склад» і довідкою ВЧ НОМЕР_1 від 29 листопада 2023 року № 12/586.
Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 12 липня 2024 року у справі № 360/1360/23, залишеним без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 04 листопада 2024 року, визнано протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо нездійснення розрахунку виплачених ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення за 2015, 2016, 2017, 2018 роки, підйомної допомоги за 2015 рік, щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889, за період з січня 2016 року по лютий 2018 року включно з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення індексації грошового забезпечення та зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення за 2015, 2016, 2017, 2018 роки, підйомної допомоги за 2015 рік та щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889, за період з січня 2016 року по лютий 2018 року включно з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення індексації грошового забезпечення.
25 грудня 2024 року ВЧ НОМЕР_1 позивачу виплачено перераховане на виконання судового рішення у справі № 360/1379/23 грошове забезпечення у розмірі 57883,41 грн (нараховано – 60929,91 грн, утриманий військовий збір – 3046,50 грн), про що свідчать копія платіжної інструкції від 23 грудня 2024 року № 13332, розрахунковий лист за грудень 2024 року від 25 грудня 2024 року № 1003 та виписка по надходженням по картці/рахунку позивача в АТ КБ «Приватбанк».
Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2025 року у справі № 360/1120/24 стягнуто з ВЧ НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27 лютого 2020 року по 18 липня 2022 року у розмірі 203924,16 грн, за період з 19 липня 2022 року по 19 січня 2023 року у розмірі 95691,25 грн, а всього у розмірі 299615,41 грн, з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.
Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 17 березня 2026 року у справі № 360/1120/24 змінено рішення Луганського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2025 року, а саме в абзаці другому резолютивної частини рішення слова та цифри: «за період з 27 лютого 2020 року по 18 липня 2022 року у розмірі 203924,16 грн, за період з 19 липня 2022 року по 19 січня 2023 року у розмірі 95691,25 грн, а всього у розмірі 299615,41 грн» замінити словами та цифрами: «за період з 27 лютого 2020 року по 18 липня 2022 року у розмірі 77858,25 грн, за період з 19 липня 2022 року по 18 січня 2023 року у розмірі 10535,76 грн, а всього у розмірі 88394,01 грн». В іншій частині рішення Луганського окружного адміністративного суду 10 лютого 2025 року у справі № 360/1120/24 залишено без змін.
Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовані вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з наступного.
За змістом частини першої статті 47 Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП України) роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 вказаного Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпП України (в редакції чинній до 19 липня 2022 року) передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» текст статті 117 КЗпП України викладено в такій редакції: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.».
Вказана редакція статті 117 КЗпП України набрала законної сили з 19 липня 2022 року.
Верховний Суд сформував усталену практику у правозастосуванні положень статті 117 КЗпП України, у редакції, яка діяла до внесених змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», при вирішенні спорів щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Так, Верховний Суд у постанові від 30 листопада 2020 року у справі № 806/2473/18 зазначив, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Водночас, Верховний Суд у постанові від 19 вересня 2024 року у справі № 420/573/23 звернув увагу на те, що означений підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, був побудований з урахуванням, зокрема, того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки до дня фактичного розрахунку. Разом із тим, з 19 липня 2022 року стаття 117 КЗпП України обмежує період, який підлягає компенсації середнім заробітком, шістьма місяцями, тому і підхід до правозастосування вказаної норми змінився.
У контексті наведеного, Верховний Суд сформував підхід, відповідно до якого у справах такої категорії слід враховувати норми статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року із врахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19, які безпосередньо стосуються норм статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року, а на їх виконання підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат. А також належить враховувати приписи чинної редакції статті 117 КЗпП України щодо періоду з 19 липня 2022 року, якими законодавець обмежив виплату 6 місяцями.
Наведена правова позиція узгоджується із висновком Верховного Суду, викладеним, зокрема, у постановах від 10 квітня 2024 року у справі № 360/380/23, від 19 вересня 2024 року у справі № 420/573/23.
За обставинами ціє справи позивач була звільнена зі служби з 26 лютого 2020 року.
За останніми рішеннями суду виплата грошового забезпечення відбулась 25 грудня 2024 року.
Позивачем у цій справі заявлені вимоги щодо зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за весь за час затримки розрахунку при звільненні з 27 лютого 2020 року по день фактичного розрахунку 24 грудня 2024 року. У позовній заяві зазначено, що при розрахунку суми середнього заробітку, яка належить до виплати, період стягнення середнього заробітку у цій справі потрібно поділити на 2 частини до та після 19 липня 2022 року, а саме період з 27 лютого 2020 року по 18 липня 2022 року та період з 19 липня 2022 року по 24 грудня 2024 року.
З урахуванням положень статті 117 КЗпП України суд виходить з того, що період стягнення середнього заробітку має бути з 27 лютого 2020 року (наступний день після звільнення) по 24 грудня 2024 року (день фактичного розрахунку), проте період з 19 липня 2022 року по 24 грудня 2024 року має бути обмежений шістьма місяцями, тобто до 18 січня 2023 року.
Разом з тим, як вже було встановлено судом, рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2025 року у справі № 360/1120/24 спірним періодом стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні є період з 27 лютого 2020 року по 18 січня 2023 року.
Таким чином, судом установлено, що рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2025 року у справі № 360/1120/24 охоплено періоди з 27 лютого 2020 року по 18 січня 2023 року. Тобто, повністю охоплено періоди, які мають бути застосовані у цій справі.
Вказане свідчить, що позивачем у справі № 360/1120/24вже реалізовано право на отримання від відповідача грошової компенсації у вигляді середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27 лютого 2020 року по 18 січня 2023 року.
Суд вважає за доречне вказати, що повторне застосування такої санкції не допускається, оскільки середній заробіток за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, а тому відповідача вже притягнуто до фінансової відповідальності за такі дії.
Як наслідок, підстав для задоволення позовних вимог немає.
За практикою Європейського суду з прав людини пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09 грудня 1994 року, Серія A, № 303-A, параграф 29). Водночас, відповідь суду повинна бути достатньо детальною для відповіді на основні (суттєві) аргументи сторін.
Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Питання щодо розподілу судових витрат не вирішується, оскільки позивачу відмовлено у задоволенні позову.
Керуючись статтями 2, 3, 5, 9, 77, 90, 139, 241-246, 255, 262, 295, 297 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ), поданий в її інтересах адвокатом Каверіним Сергієм Миколайовичем, до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військової частини НОМЕР_1 ) (ідентифікаційний код НОМЕР_4 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або справа розглянута в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя 	С.В. Кисіль