ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

13 травня 2026 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 740/6424/25
Головуючий у першій інстанції – Дударець Д. В.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/902/26

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого-судді Висоцької Н.В.,
суддів: Мамонової О.Є., Шитченко Н.В., 
учасники справи: позивач – Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Солвентіс»,
відповідач – ОСОБА_1 ,
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 09 січня 2026 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Солвентіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
В С Т А Н О В И В:
У листопаді 2025 року ТОВ «ФК «Солвентіс» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
В обґрунтування своїх вимог посилалось на те, що 02.12.2019 між ТОВ «Алекскредит» та ОСОБА_1 в електронній формі був укладений Договір про надання кредиту № 2971308, за умовами яого остання отримала кредитні кошти на картковий рахунок в сумі 8 000,00 грн.
Вказує, що 10.06.2025 між ТОВ «Алекскредит» та ТОВ «Секвоя Капітал» відповідно до чинного законодавства України був укладений Договір факторингу № АК-10/06/2025, в подальшому 07.07.2025 між ТОВ «Секвоя Капітал» та ТОВ «ФК «Солвентіс» був укладений Договір факторингу № ДФ-07072025.
З доводами позову, відповідно до Договору факторингу № АК-10/06/2025 від 10.06.2025 та Договору факторингу № ДФ-07072025 від 07.07.2025 відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором № 2971308 від 02.12.2019.
Тому позивач вважає, що сума боргу перед новим кредитором (ТОВ «ФК «Солвентіс») є обґрунтованою та документально підтвердженою, яка становить 42 800,00 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 8 000,00 грн; заборгованість за відсотками - 34 800,00 грн.
У позові ТОВ «ФК «Солвентіс» просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за Кредитним договором № 2971308 від 02.12.2019 у розмірі 42800,00 грн, судовий збір та витрати на правову допомогу.
Рішенням Ніжинького міськрайонного суду Чернігівської області від 09.01.2026 позов ТОВ «ФК «Солвентіс» задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Солвентіс» заборгованість за кредитним договором № 2971308 від 02.12.2019 в загальній сумі 42 800,00 грн. Вирішено питання розподілу судового збору та витрати на професійну правничу допомогу.
Враховуючи положення ст. 1048, 1050, 1054, 1077 ЦК України, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки відповідачка своїх зобов`язань за кредитним договором не виконала, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню.
Не погодившись з вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 – адвокат Ващенко М.О. звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Ніжинського міськрайонного суду від 09.01.2026 і закрити провадження у справі.
За доводами апеляційної скарги рішення судом ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування апеляційної скарги заявник посилається на те, що позивач не надав документів, що між позивачем та відповідачем виникли кредитні відносини і що позивач надавав кредитні грошові кошти, а оригінали доданих документів надано не було, як не було і надано виписки по особовому рахунку всупереч положенням ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність».
Зазначає, що Правила надання кредитів відповідачем не підписані і позивачем не було надано суду жодних належних та допустимих доказів, які підтверджували, що саме боржник підписав кредитний договір шляхом накладення електронного цифрового підпису (у т. ч. роздруківка ЕЦП на паперовому носії договору, де вказано відповідний штрих-код та/або QR-код, із зазначенням ПІБ підписувача, номер, дату нанесення, номер сертифіката підпису, тощо).
Як зазначає заявник, у наданій візуальній формі послідовності дій клієнта позивач наводить ряд фактів, зокрема, щодо підписання Договору, відправлення боржнику одноразового ідентифікатора, введення його боржником, проте жодних доказів, які б підтверджували надсилання боржнику одноразового ідентифікатора, його введення боржником, а отже підписання і укладення Договору позивачем надано не було. Крім того, вказана форма складена та підписана позивачем одноособово, тому заяник вважає, що в розумінні положень чинного законодавства України не може бути належним та достовірним доказом прийняття (акцепту) відповідачем пропозиції (оферти) щодо укладення договору про надання кредиту на умовах, визначених офертою.
За доводами скарги, в матеріалах справи міститься анкета клієнта, яка являє собою таблицю із зазначеними в ній даними, складена та підписана позивачем, проте вказана анкета не містить підпису відповідача, зокрема й електронном цифровим підписом і будь-які належні та достовірні докази, які свідчать про те, що вказана анкета заповнена саме відповідачем, в матеріалах справи відсутні.
Тому заявник вважає, що надана позивачем анкета клієнта не може бути належним та достовірним доказом внесення/зазначення своїх персональних даних саме відповідачем, та, як наслідок, належним доказом приналежності йому номера телефону та номеру банківської картки, зазначених позивачем.
Як стверджує заявник, позивачем не доведено факт прийняття (акцепту) відповідачем пропозиції (оферти) щодо укладення договору про надання кредиту на умовах, визначених офертою, а Акцепт, доданий до позовної заяви, не підписаний відповідачем у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію».
Крім того, в обгрунтування доводів скарги заявник посилається, що в матеріалах справи відсутні належні докази належності відповідачу банківської картки, на яку здійснювалась видача кредиту, що ставить під сумнів факт укладення договору та видачі кредиту, а наявний в матеріалах справи розрахунок заборгованості не містить відомостей, які б свідчили про перерахування відповідачу коштів у розмірі 8000,00 грн.
Зазначає, що копія повідомлень про перерахунок коштів не є розрахунковим документом в розумінні положень чинного законодавства України та відповідно не може бути належним доказом, який підтверджує факт здійснення операції, зокрема, перерахування відповідачу грошових коштів, у зазначеному позивачем розмірі, натомість позивачем не надано доказів перерахування відповідачу грошових коштів, у зазначеному позивачем розмірі, зокрема квитанцій, чеків, платіжних доручень, платіжних інструкцій, банківських виписок по рахунку, тому не доведено факту видачі відповідачу кредиту у зазначеному розмірі.
Як вказує заявник, позивач не був позбавлений можливості надати до суду докази перерахунку коштів на рахунок відповідача, які згідно Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність" повинні зберігатись у позивача, в тому числі інформацію про рух коштів (виписку) по своїй банківській картці чи по своєму розрахунковому рахунку, з якого здійснювалась видача кредиту.
Також заявниця посилається на пропуск позивачем строку позовної давності, оскільки відповідно положень ст. 257 ЦК України такий строк сплив 02.12.2022.
На виконання вимог ст. 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копії апеляційних скарг та додані до них матеріали справи.
У поданому відзиві представник ТОВ «ФК «Солвентіс» Лановий Є.М. просить залишити без змін рішення Ніжинського міськрайонного суду від 09.01.2026, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Ващенко М.О., - без задоволення. В обґрунтування посилається, що розділом 7 Договору № 2971308 від 02.12.2019 наведено стандартні умови електронного договору, які не свідчать про порушення прав Позичальника чи про неналежне інформування та які підтверджують добровільність укладення правочину, належне інформування Позичальника та дотримання Кредитодавцем вимог законодавства при наданні фінансової послуги. Зазначає, що TОВ «ФК «Cолвентіс» надає результати пошуку в базі даних WHOIS, що підтверджують факт розміщення правил на сайті в мережі інтернет, тобто що правила були доступні користувачу, зокрема Позичальнику, до моменту укладення кредитного договору та належність цього сайту саме TОВ «Aлекскредит», а також Правила надання кредиту TОВ «Aлекскредит» (в редакції від 05.11.2019), що діяли на момент укладання кредитного договору). Дані Правила розміщені для ознайомлення на офіційному веб-сайті Кредитодавця URL: https://alexcredit.ua/. Таким чином, порядок укладення договору передбачає багаторівневу ідентифікацію, надання повної та достовірної інформації, обов`язкове ознайомлення з усіма істотними умовами, а також особисте підтвердження кожного етапу через одноразовий ідентифікатор. Це підтверджує, що Позичальник свідомо погодився з умовами договору та мав можливість ознайомитись із всією необхідною інформацією до укладення правочину. Також зазначає, що до позовної заяви було надано оригінал кредитного договору № 2971308 від 02.12.2019, укладеного в електронній формі. Також зазначає, що до моменту укладення кредитного договору на мобільний номер Позичальника, підтверджений під час реєстрації та закріплений у її Особистому кабінеті в інформаційно-комунікаційній системі Товариства, було сформовано та відправлено одноразовий ідентифікатор — код підтвердження PS2971308, у зв`язку з чим застосування зазначеного ідентифікатора забезпечило автентифікацію Відповідача та засвідчило її волевиявлення щодо акцепту оферти, що, у свою чергу, призвело до належного підписання та укладення електронного договору між Первісним кредитором та ОСОБА_1 .
За доводами відзиву, враховуючи положення ст. 207, 626, 509, 526, 610, 1054 ЦК України та Закону України «Про електронну комерцію», Договір про надання кредиту № 2971308 від 02.12.2019 з додатками до нього, було підписано Відповідачем за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, чим підтверджено укладання між нею та Первісним кредитором такого правочину в електронній формі, оскільки без здійснення входу на сайт кредитора: https://alexcredit.ua/ за допомогою логіну та пароля до особистого кабінету, внесення свої персональних даних, номера телефону, договір з додатками до нього між сторонами не було би укладено. Крім того, заявник посилається, що відповідачкою та її представником не доведено, що телефонний номер, із використанням якого здійснювалося підписання електронним підписом з одноразовим ідентифікатором кредитного договору, останній не належить і відповідачкою не спростовано відомості, зазначені нею в анкеті й не доведено, що вони не відповідають дійсності, тому вважає, що відповідачкою не доведено порушення її прав при укладенні Кредитного договору, що є її процесуальним обов`язком, як і не надано належних доказів укладення вищевказаного кредитного договору від її імені іншою особою за відсутності її волевиявлення. Також посилається, що у випадку незгоди відповідачки з фактом укладення кредитного договору, а також за наявності сумнівів щодо обставин авторизації в особистому кабінеті, ідентифікації особи або застосування одноразового ідентифікатора (OTP), вона має повне право самостійно звернутися до первісного кредитора — ТОВ «Алекскредит» — із відповідним запитом про надання технічних даних.
Щодо доводів скарги про відсутність доказів перерахування кредитних коштів, заявник зазначає, що Позивач надав суду документи, щодо надання кредитних коштів Позичальнику, а саме: кредитний договір, який містить підписи обох сторін і в кредитних правовідносинах є первинним бухгалтерським документом, деталізований розрахунок заборгованості за кредитним договором № 2971308 від 02.12.2019 та довідку ТОВ «ФК «Елаєнс» від 03.11.2024, в якій виснується, про успішність проведення платежу та яка є належним і допустимим доказом фактичного перерахування кредитних коштів відповідачці, адже містить усі обов`язкові реквізити електронного документа, що забезпечує автентичність і цілісність документа та підтверджує його юридичну силу та містить унікальні ідентифікаційні дані транзакції, що унеможливлює підробку або сумнів у достовірності операції.
Як стверджує заявник, вдповідачка чи її представник, подаючи апеляційну скаргу, не були позбавлені можливості надати всі необхідні докази, добросовісного виконання ОСОБА_1 процесуальних прав, не пояснили поважність причин їх неподання в своїй апеляційній скарзі, де наводять доводи, які суперечать принципам змагальності та диспозитивності в цивільному судочинстві, які полягають в тому, що кожна сторона, розпоряджаючись своїми процесуальними та матеріальними правами, повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог. Відповідачка не була позбавлена можливості надати виписку з власного особистого рахунку до судів першої та апеляційної інстанцій, що одночасно заперечувала б факт отримання будь-яких кредитних коштів, не була позбавлена права звернутися з клопотанням про витребування відповідних доказів до суду.
Також заявник не погоджується з доводами апеляційної скарги про пропуск строку позовної давності, оскільки за загальним правилом, на момент початку перебігу строку позовної давності діяли спеціальні норми законодавства, зокрема Закон України від 30.03.2020 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби» та Закон України від 15.03.2022 року «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану». Разом з тим, Законом від 14.05.2025 №4434-ІХ «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності» передбачено відновлення строків позовної давності який набрав чинності 04.09.2025, тому строки позовної давності у період з 02.04.2020 по 03.09.2025 були зупинені і строк позовної давності почав обчислюватись з 04.09.2025 та спливає 04.09.2028.
Поштова кореспонденція (копія ухвали про відкриття апеляційного суду), направлена на зареєстровану та зазначену в апеляційній скарзі адресу проживання ОСОБА_1 , що підтверджується листом Управління «Центр надання адміністративних послуг» Ніжинської міської ради від 13.11.2025 (а.с. 52), повернулась до апеляційного суду (а.с. 133), що згідно положень п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України є належним повідомленням учасника справи та враховуючи належне повідомлення представника ОСОБА_1 – адвоката Ващенко М.О. (а.с. 109).
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Вислухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги, враховуючи наступне.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено, що 02.12.2019 між ТОВ «Алекскредит» та ОСОБА_1 був укладений Договір про надання кредиту № 2971308, шляхом підписання одноразовим ідентифікатором PS2971308 (а.с. 26-28).
За умовами договору відповідач отримала кредитні кошти на картковий рахунок у сумі 8 000,00 грн, строк кредиту 02.12.2019 -29.06.2020 (п. 1.3., 3.1.)
За цим Договором Позичальник сплачує Кредитодавцю суму кредиту та проценти за користування кредитом, неустойку (пеню, штраф) (п. 2.26. Правил), яка може нараховуватися у випадку порушення Позичальником умов цього Договору, а також комісії банків-емітентів платіжних карт, які використовує Позичальник (п.1.5.)
Згідно з п. 1.7, 1.7.1, 1.7.2 договору нарахування процентів за користування кредитом здійснюється у наступному порядку: у випадку використання Кредиту (п. 2.20. Правил) менше ніж 5 (п`ять) календарних днів, включаючи Дострокове виконання Зобов`язань (п. 2.12. Правил), Позичальник сплачує фіксовану суму Процентів за користування кредитом, яка складає 6,80% від визначеної в п. 1.3. цього Договору суми кредиту; У випадку використання Позичальником Лояльних (покращених) умов кредитування, а саме при повному поверненні суми кредиту (п. 1. 3. Договору) та сплати Процентів за користування кредитом протягом 30 календарних днів з 02.12.2019 до 01.01.2020 (включно) (Базовий період - п. 2.4. Правил) процентна ставка за один день користування кредитом становить 1,36% (Акційна ставка (п. 2.1. Правил) або Ставка за програмою лояльності (п. 2.34. Правил).
Орієнтовна загальна вартість кредиту при використанні Лояльних (покращених) умов кредитування становить 11 264,00 грн, у тому числі Основна сума кредиту 8 000,00 грн, Проценти за користування кредитом - 3 254,00 грн.
При використанні Позичальником Загальних умов кредитування процентні ставки складають: в Базовий період з 02.02.2019 до 01.01.2020 (включно) - 1,70 % за один день користування Кредитом (Базова процентна ставка - п. 2.3. Правил); в Спеціальний період (п. 2.40. Правил) з 02.01.2020 до 29.06.2020 (включно) 3 % за один день користування Кредитом (Спеціальна процентна ставка - п. 2.34. Правил). Орієнтовна загальна вартість кредиту при використанні Загальних умов кредитування становить 12 085,40 грн (п. 1.7.3).
Також між сторонами погоджено Графік платежів (Додаток 1 до договору № 2971308) за лояльними та загальними умовами кредитування (а.с. 28).
Перерахування грошових коштів за кредитним договором у сумі 8 000,00 грн на банківську картку відповідача № НОМЕР_1 підтверджується довідкою, виданою ТОВ «ФК «Елаєнс» (а.с. 43 зворот).
Також судом встановлено, що 10.06.2025 між ТОВ «Алексредит» та ТОВ «Секвоя Капітал» укладено Договір факторингу № АК-10/06/2025, за умовами якого ТОВ «Алекскедит» передає (відступає) ТОВ «Секвоя Капітал» за плату належні йому Права Вимоги, а ТОВ «Секвоя Капітал» приймає належні Права Вимоги ТОВ «Алекскредит» до Боржників, зазначених у Реєстрі боржників ( а.с. 28 зворот - 35).
Відповідно до витягу Реєстру боржників до Договору факторингу № АК-10/06/2025 від 10.06.2025 ТОВ «Севоя Капітал» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 42 800,00 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 8 000,00 грн; заборгованість за відсотками - 34 800,00 грн (а.с. 10).
Зка матеріалами справи, 07.07.2025 між ТОВ «Секвоя Капітал» та ТОВ «ФК «Солвентіс» був укладений Договір факторингу № ДФ-07072025, за умовами якого ТОВ «Секвоя Капітал» передає (відступає) ТОВ «ФК «Солвентіс» за плату належні йому Права Вимоги, а ТОВ «ФК «Солвентіс» приймає належні Права Вимоги ТОВ «Секвоя Капітал» до Боржників, зазначених у Реєстрі боржників ( а.с. 35 зворот - 42).
Відповідно до витягу Реєстру боржників до Договору факторингу № ДФ-07072025 від 07.07.2025 ТОВ «ФК «Солвентіс» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 42 800,00 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 8 000,00 грн; заборгованість за відсотками - 34 800,00 грн (а.с. 7 зворот).
З вимоги-повідомлення про обов`язок погашення заборгованості за кредитним договором від 02.12.2019, яка була направлена на адресу відповідача, вбачається, що останній було повідомлено про відступлення права вимоги за кредитним договором № 2971308 від 02.12.2019 та запропоновано сплатити заборгованість у сумі 42 800,00 грн за кредитом на банківські реквізити ТОВ «ФК «Солвентіс» (а.с. 45).
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, враховуючи положення ст. 1048, 1050, 1054, 1077 ЦК України, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки відповідачка своїх зобов`язань за кредитним договором не виконала, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню.
З таким висновком суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд, оскільки судом першої інстанції обставини справи з`ясовані в обсязі, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, враховуючи наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Статтею 205 ЦК України встановлено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.
Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
За нормою ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).
Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.
За правилами ч. 8 ст. 11 Закону України Про електронну комерцію у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.
Положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.
Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.
Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»).
Таким чином, укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Відповідно до правового висновку, викладеного у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, провадження № 61-7203 св 20, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, провадження № 61-8449св19, від 07 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19, провадження № 61-9071св20, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205,207 ЦК України).
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором.
Матеріалами справи підтверджується, що 02.12.2019 між ТОВ «Алекскредит» та ОСОБА_1 укладено договір про надання кредиту № 2971308 шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію» про надання споживчого кредиту в електронній формі і який підписаний відповідачем шляхом використання одноразового пароля, що відповідає вимогам ЦК України та Закону України «Про електронну комерцію» (а.с. 26-28).
Так, згідно реквізитів договору про надання кредиту № 2971308 від 02.12.2019 він підписаний відповідачкою електронним підписом з одноразовим ідентифікатором - PS2971308 (а.с. 28).
У вказаному договорі сторонами погоджено всі його істотні умови щодо суми і строку кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, розмір і тип процентної ставки, договір є дійсним.
До кредитного договору додано Графік платежів за Лояльними (покращеними) умовами кредитування, який також підписаний відповідачкою електронним підписом одноразовим ідентифікатором - PS2971308.
Договір про надання кредиту є дійсним, у судовому порядку не оскаржувався відповідачкою. ОСОБА_1 не надано ні суду першої, ні апеляційної інстанції належних і допустимих доказів на спростування факту укладення договору про надання кредиту № 2971308 від 02.12.2019.
Факт перерахування відповідачці коштів в розмірі 8000,00 грн на її картковий рахунок підтверджується довідкою ТОВ "ФК «Елаєнс" від 03.11.2024 (а.с. 43 зворот).
На підтвердження позовних вимог, ТОВ «ФК «Солвентіс» надало розрахунок заборгованості, з якого убачається, що відповідачка належним чином не виконувала свої зобов`язання щодо погашення кредиту, процентів, а тому станом на 06.05.2025 утворилась заборгованість в розмірі 55280,00 грн (а.с. 7-9). Проте за Програмою лояльності заборгованість була зменшена до 42800,00 грн.
Відповідачкою не надано суду належних і допустимих доказів на спростування наданого позивачем розрахунку заборгованості, як і не надано свого розрахунку.
При укладенні кредитного договору відповідачка сама надала відомості, які її ідентифікують: свої прізвище, ім`я, по батькові, паспортні дані, ідентифікаційний номер, адресу проживання, номер телефону, номер банківської картки. Саме на вказаний ним номер телефону первісним кредитором було направлено одноразовий ідентифікатор, яким відповідачка скористалась, ввівши у відповідне поле на сайті товариства, тим самим підписавши договір. 
Встановивши вказані обставини та враховуючи, що між сторонами у справі виникли кредитні правовідносини, відповідачка отримала кредитні кошти, але в порядку та на умовах договору не повернула, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Солвентіс» заборгованості за кредитним договором.
Доказів повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами ОСОБА_1 матеріали справи не містять та відповідачкою не надано ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду.
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, ОСОБА_1 взяті не себе зобов`язання за кредитним договором не виконала, кошти не повернула.
Частиною 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Приписами ч. 2 ст. 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи, крім іншого, зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).
Згідно приписів ст. 12, ч. 1, 5-7 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У противному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Судом встановлено та не спростовано відповідачкою, що договір про надання кредиту між первісним кредитором та відповідачкою ОСОБА_1 укладено в електронному вигляді, із застосуванням електронного підпису. При цьому відповідач через особистий кабінет на веб-сайті первісного кредитора подала заявку на отримання кредиту за умовами, які вважала зручними для себе, та підтвердила умови отримання кредиту, після чого первісний кредитор надіслав відповідачці за допомогою засобів зв`язку на вказаний ним номер телефону одноразовий ідентифікатор у вигляді смс-коду, який заявниця використала для підтвердження підписання кредитного договору.
Апеляційний суд враховує, що підписавши кредитний договір, ОСОБА_1 посвідчила свою обізнаність та згоду з його умовами, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їх внутрішній волі, правочин вчинено в формі, встановленій законом, та він був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлений ним, а саме отримання кредитних коштів позичальником, що і було здійснено сторонами. Відповідачка з власної ініціативи звернулась за отриманням кредиту до вільно обраної нею фінансової установи, отримавши від останньої всю передбачену законодавством інформацію перед укладанням договору.
Враховуючи викладені обставини, колегія суддів вважає, що спірний договір укладений сторонами в електронному вигляді з використанням електронного підпису, відповідає вимогам ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», при укладенні цього договору сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов та у сторін, відповідно до приписів ст. 11 ЦК України, виникли права та обов`язки на підставі укладеного кредитного договору.
Окрім цього, звертаючись до суду з позовом, ТОВ «ФК «Солвентіс» надало належні докази, які підтверджують право вимоги позивача за договором про надання кредиту, а також наявність у відповідачки грошового зобов`язання та заборгованості перед позивачем.
Апеляційний суд вважає доведеною обставину отримання відповідачкою грошових коштів у порядку та на умовах, що визначені укладеним договором і взяті на себе зобов`язання не виконала, у передбачені в договорах строки грошові кошти (кредиту) та нараховані відсотки не повернула, у зв`язку з чим у неї виникла заборгованість, яка не сплачувалась ні новому, ні попередньому кредитору.
Відповідно до положень ст. 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ч.1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (ч. 1 ст. 1078 ЦК України).
Згідно з ч.1 ст.1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж.
У постанові Верховного Суду від 07.02.2018 року у справі №2-2035/11 викладено висновок, що тлумачення статті 516, частини другої статті 517 ЦК України свідчить, що боржник, який не отримав повідомлення про відступлення права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення боргу, а лише має право на сплату боргу первісному кредитору і таке виконання є належним.
Аналогічний висновок зроблено Верховним Судом у постанові від 23.02.2022 року у справі №761/1543/20, від 23.02.2022, у постанові від 19.01.2022 року у справі №639/86/17, у постанові від 14.07.2021 року у справі №554/8549/15-ц.
Із матеріалів справи вбачається, що ТОВ «ФК «Солвентіс» надало належні та допустимі докази на підтвердження переходу до нього права вимоги за договором про надання кредиту до ОСОБА_1 , а саме:
- договір факторингу № АК-10/06/2025 від 10.06.2025, укладений між ТОВ «Секвоя Капітал» та ТОВ «Алекскредит» (а.с. 28 зворот - 32);
- витяг з реєстру боржників від 10.06.2025 до Договору факторингу № АК-10/06/2025 від 10.06.2025 (а.с. 10);
- платіжну інструкцію № 185 від 16.06.2025, за якою ТОВ «Секвоя Капітал» сплатило ТОВ «Алекскредит» плату за відступлення права вимоги згідно з Договором факторингу № АК-10/06/2025 від 10.06.2025 (а.с. 47 зворот);
- договір факторингу № ДФ-07072025 від 07.07.2025, укладений між ТОВ «Секвоя Капітал» та ТОВ «ФК «Солвентіс» (а.с. 35 зворот - 39);
- витяг з реєстру боржників від 07.07.2025 до Договору факторингу № ДФ-07072025 від 07.07.2025 (а.с. 7 зворот);
- платіжну інструкцію № 812 від 08.07.2025, за якою ТОВ «ФК «Пінг-Понг» (ТОВ «ФК «Солвентіс») сплатило ТОВ «Секвоя капітал» плату за відступлення права вимоги згідно з Договором факторингу № ДФ-07072025 від 07.07.2025 (а.с. 47).
Апеляційний суд також враховує, що ОСОБА_1 не зверталась із письмовою заявою про припинення дії договору до ні до первісного кредитора, ні до його правонаступників.
Отже, ТОВ «ФК «Солвентіс», як новий кредитор, набуло право вимоги до ОСОБА_1 за договором про надання кредиту.
Не є обгрунтованими доводи скарги про те, позивачем не надано доказів реєстрації відповідача в інформаційно-телекомунікаційній системі, а також не повідомлено, як саме проводилась ідентифікація особи та не надано доказів такої ідентифікації, враховуючи, що тягар доказування неналежності мобільного номеру телефону лежить саме на відповідачці, яка не надала ні суду першої, ні апеляційному суду доказів, що зазначений у кредитному договорі номер телефону їй не належить.
Доводи апеляційної скарги про те, що в матеріалах справи відсутні документальні підтвердження укладення кредитного договору, є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи, оскільки за нормами ЗУ «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Без проходження реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора без здійснення входу відповідача на веб-сайт за допомогою логіна і пароля особистого кабінету укладання договору між сторонами є технічно не можливим. Належних і документальних доказів на спростування тверджень позивача щодо наявності на договорі електронного цифрового підпису одноразового ідентифікатора відповідачем не надано.
Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі № 234/7160/20 (провадження № 61-2903св21), від 01 листопада 2021 року у справі № 234/8084/20 (провадження № 61-2303св21).
Вказаний договір про надання кредиту був підписаний кредитодавцем шляхом використання факсимільного відтворення аналога підпису уповноваженої особи та відбитку печатки кредитодавця, нанесених за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, що відповідає вимогам Закону України «Про електронну комерцію», а тому доводи апеляційної скарги про те, що кредитний договір не підписаний, є безпідставними.
Також відповідачкою не надано суду першої інстанції і не представлено апеляційному суду належних і допустимих доказів того, що відповідні кошти не були зараховані на її картковий рахунок, вказаний у договорі або доказів того, що вказаний картковий рахунок їй не належить. Заперечуючи проти перерахування кредитних коштів, відповідачка не була позбавлена можливості надати відповідні банківські дані/інформацію на підтвердження своїх доводів, маючи при цьому безперешкодний та повний доступ до таких.
Крім того, апеляційний суд враховує, що Товариство є не банківською (фінансовою) установою, та відповідно не здійснює відкриття, обслуговування банківських рахунків фізичних осіб, не має обов`язку формувати облікові документи за кредитними зобов`язаннями позичальників згідно Закону «Про банки та банківську діяльність», в т. ч. Інструкції, затвердженої Постановою НБУ від 27.12.2007 року за № 481.
Товариство надає послуги з кредитування фізичних осіб шляхом переказу кредитних коштів на підставі укладеного кредитного договору на банківські реквізити (банківську картку), що вказує сам позичальник в тексті анкети-заяви на отримання кредиту.
Таким чином, апеляційний суд вважає доведеною обставину отримання відповідачкою грошових коштів у порядку та на умовах, що визначені укладеним договором і взяті на себе зобов`язання не виконала, у передбачені в договорі строки грошові кошти (кредиту) та нараховані відсотки не повернула, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість, яка не була сплачена не первісному кредитору, ні його правонаступнику.
Також апеляційнтй суд враховує, що ТОВ «ФК «Солвентіс» після укладення договору факторингу додаткові нарахування за кредитним договором не здійснювало.
Не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і доводи скарги про те, що позивачем не доведено факту отримання відповідачкою кредитних коштів, оскільки відповідачка не надала ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду виписки по зазначеному картковому рахунку за спірний період на підтвердження факту не отримання нею кредитних коштів, враховуючи, що ТОВ «ФК «Солвентіс» не є первісним кредитором та не є банківською установою.
Не спростовують правильних висновків суду першої інстанції доводи скарги про те, що довідка про перерахування суми кредиту не відповідає вимогам первинних бухгалтерських документів у розумінні ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», оскільки у зазначеній довідці вказані номер договору кредиту, номер карткового рахунку, який відповідачка вказувала при реєстрації, а також вказано, що кошти були перераховані на підставі договору № 41346335_18/10/17 про надання послуг з переказу грошових коштів/приймання платежів.
Також не можуть бути підставою для скасування рішення суду доводи скарги про те, що надані позивачем копії електронних документів не є належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, тому що ні суд, ні відповідач не може перевірити її достовірність та незмінність змісту, враховуючи, що відповідачем не додано відповідно до статті 84 ЦПК України доказів неможливості (існування перешкод) самостійно отримати та надати зазначені докази суду, а також не наведено достатнього обґрунтування в чому саме полягають обґрунтовані сумніви відповідача наданому позивачем доказу, а також ту обставину, що ці сумніви не можуть бути усунені.
Безпідставними є доводи скарги про пропуск позивачем строку позовної давності, оскільки позов подано у листопаді 2025 року у спорі, що виник з кредитного договору № 2971308 від 02.12.2019. 
На час дії карантину з 12.03.2020 до 30.06.2023 строки позовної давності, визначені, зокрема, статтями 257, 258 ЦК України, продовжувалися на строк дії такого карантину (пункт 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України), а у період дії воєнного стану, введеного з 24.02.2022, перебіг позовної давності зупиняється на строк його дії (пункт 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України).
Законом України «Про внесення змін до розділу «Прикінцеві та перехдні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності» виключено п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України та який набрав чинності 04.09.2025.
Верховний Суд у постанові від 13.03.2023 у справі №207/1892/18 констатував, що згідно з ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.
Разом з тим дії, що свідчать про переривання позовної давності, повинні бути вчинені до спливу позовної давності. До подібного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 01.06.2022 у справі №686/23170/19.
Колегія суддів враховує, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 липня 2025 року у справі № 903/602/24 (провадження № 12-19гс25) зазначила, що у разі якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року - на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року - на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану.
Оскільки в даній справі станом на 02.04.2020 позовна давність щодо заявлених позовних вимог не спливла, то цей строк, внаслідок його продовження на строк дії карантину та воєнного стану й подальшого зупинення його перебігу на строк дії воєнного стану, не є пропущеним.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для скасування рішення суду, оскільки зводяться до власного тлумачення позивачем норм законодавства, які регулюють дані правовідносини, та необхідності переоцінки доказів.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення вимог щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором.
Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, які є підставою для скасування судового рішення у цій справі і ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм процесуального права та спростовуються матеріалами справи.
Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення в оскаржуваній частині та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.
Суд правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення в оскаржуваній частині.
За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, 
У Х В А Л И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської від 09 січня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених ст. 389 ЦПК України.
Повне судове рішення складено 13.05.2026.

Головуючий Судді :