Справа № 635/7863/24 
Провадження № 2/635/884/2026

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2026 року сел. Покотилівка

Харківський районний суд Харківської області у складі:
головуючого судді Бондаренка І.Е.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Перший Український Міжнародний Банк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором споживчого кредиту,

в с т а н о в и в :

І. ПРОЦЕДУРА.

АТ «ПУМБ» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , у якому просило:

стягнути заборгованість за кредитним договором № 200981906301 від 16.02.2018 у розмірі 61 339 грн. 53 коп., з яких:
36 552 грн. 58 коп. — заборгованість за сумою кредиту;
24 786 грн. 95 коп. — заборгованість за процентами;
стягнути судові витрати.

Позивач зазначив, що між сторонами укладено кредитний договір шляхом підписання заяви про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, відповідачу видано кредитну картку із кредитним лімітом, який у подальшому збільшувався, а відповідач користувався кредитними коштами, однак належним чином зобов`язання не виконав.

Відповідач відзиву на позов не подав, доказів на спростування позовних вимог не надав, клопотань про розгляд справи з викликом сторін не заявив.

Позивач не заперечував проти ухвалення заочного рішення.

Суд врахував характер спірних правовідносин, предмет доказування, достатність письмових матеріалів справи, належне повідомлення відповідача про розгляд справи та відсутність відзиву, у зв`язку з чим розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін та ухвалив заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

ІІ. ФАКТИ СПРАВИ.

Суд встановив, що 16.02.2018 відповідач підписала заяву № 200981906301 на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб АТ «ПУМБ».

Також матеріали містять паспорт споживчого кредиту від 16.02.2018 із зазначенням орієнтовних умов кредитування.

Позивач подав копії паспорта відповідача, РНОКПП, витяги з публічної пропозиції банку, письмову вимогу про погашення заборгованості, розрахунок заборгованості та виписку щодо руху коштів по рахунку.

Із письмової вимоги вбачається, що станом на 04.06.2024 позивач визначив заборгованість у розмірі 61 339 грн. 53 коп.

Матеріали також містять значний масив операцій по рахунку, зокрема:

операції покупки товарів та послуг;
поповнення рахунку;
проводки щодо списання процентів;
страхові платежі.

ІІІ. ПРАВО.

Відповідно до ч. 3 ст. 1054 ЦК України «особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом». У системному зв`язку зі ст. 6 та ч. 2 ст. 627 ЦК України це означає, що свобода договору у сфері споживчого кредитування обмежується імперативними приписами спеціального законодавства. Тому суд при вирішенні спору зобов`язаний застосовувати не лише загальні положення цивільного законодавства, а насамперед, з урахуванням пріоритету спеціальної норми над загальною, спеціальні норми Закону України «Про споживче кредитування», Закону України «Про електронну комерцію» та законодавства про захист прав споживачів, які визначають обов`язкові вимоги до змісту умов кредитування, порядку електронного укладення договору, інформування споживача та доведеності факту належного доведення таких умов до його відома до моменту укладення договору.

Суд кваліфікує спірні правовідносини як правовідносини у сфері споживчого кредитування, у яких предметом судової перевірки є не лише наявність грошової вимоги як такої, а весь ланцюг юридично значущих дій професійного кредитодавця: переддоговірне інформування споживача, оцінка його кредитоспроможності, доведення індивідуальних умов кредиту, належне оформлення приєднання, фактичне надання кредитних коштів, післяукладене інформування, настання прострочення та правильність і прозорість розрахунку заявленої до стягнення суми. Саме тому у таких спорах суд застосовує імперативні приписи спеціального законодавства з власної ініціативи, оскільки кредит у значенні грошової суми є лише результатом правовідносин, тоді як споживче кредитування є врегульованим законом процесом, кожна істотна ланка якого підлягає перевірці судом.

10.06.2017 набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», який було прийнято зокрема, з метою імплементації європейських стандартів захисту споживачів фінансових послуг та запобігання непрозорим і агресивним практикам споживчого кредитування.

Закон України «Про споживче кредитування» (ст. 2, 8–11) встановлює обов`язок кредитодавця надати споживачу повну, зрозумілу та персоналізовану переддоговірну інформацію про кредит та його повну вартість, а також до укладення договору здійснити оцінку кредитоспроможності споживача. Ці вимоги формують предмет доказування у спорі про стягнення заборгованості, оскільки стосуються як усвідомленості приєднання, так і відповідальності професійного кредитодавця за прозорість і перевірюваність умов кредиту.

За абз. 2–3 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування» у разі укладення договору в електронній формі кредитодавець зобов`язаний забезпечити передання споживачу одного з оригіналів договору (змін до договору), а також додатків у спосіб, що дозволяє ідентифікувати особу, яка отримала примірник, зокрема із використанням контактних даних, наданих споживачем під час укладення договору. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору (змін до договору) був переданий споживачу, покладається на кредитодавця. Саме доведеність такого передання у належний спосіб є складовою доведення належного інформування та усвідомленості приєднання.

Частина 4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування» визначає умови дострокового повернення споживчого кредиту: кредитодавець має діяти у встановленому законом порядку, зокрема шляхом належного повідомлення споживача та надання строку для усунення порушення, якщо закон пов`язує з цим можливість вимоги дострокового повернення. Доведеність такого повідомлення та дотримання процедури входить до предмета доказування у разі, якщо позовні вимоги обґрунтовуються достроковістю виконання.

Стаття 21 Закону України «Про споживче кредитування» визначає особливості відповідальності споживача за договором про споживчий кредит і встановлює обмеження щодо застосування неустойки та інших платежів у разі прострочення (зокрема, граничні розміри пені, загальне обмеження сукупної неустойки та інших платежів, а також заборону застосування штрафу і пені за одне й те саме порушення). У спорах про стягнення заборгованості це означає, що кредитодавець (або правонаступник) зобов`язаний надати прозорий, поелементний та перевірюваний розрахунок нарахувань із чітким розмежуванням тіла кредиту, процентів, комісій та санкцій, із зазначенням конкретних періодів і підстав нарахування, без “накладання” кількох видів відповідальності за один і той самий період.

Закон України «Про захист прав споживачів» (ст. 19) забороняє нечесну (оманливу) підприємницьку практику. Для суду це має значення як орієнтир оцінки добросовісності кредитодавця та прозорості його доказової бази: споживач не може бути поставлений у становище, коли реальні умови кредиту, повна вартість і механізм нарахувань не піддаються перевірці судом.

Стаття 415 Угоди про асоціацію Україна — ЄС закріплює напрям високого рівня захисту прав споживачів та узгодження підходів із правом Європейського Союзу. У цій площині суд враховує як орієнтир підходи Суду Справедливості ЄС (зокрема у справі Radlinger та інших) щодо необхідності забезпечення дієвості захисту споживача і перевірки дотримання імперативних вимог про інформування та повну вартість кредиту, незалежно від процесуальної активності слабшої сторони.

Норми про електронні правочини та електронні документи (загальна рамка)

У системному зв`язку зі спеціальними приписами Закону України «Про споживче кредитування» (зокрема абз. 2–3 ч. 1 ст. 13) суд враховує загальні правила цивільного обороту щодо електронних правочинів та електронних документів. Зокрема, Закон України «Про електронну комерцію» визначає порядок укладення електронного договору та акцепту (ст. 11), передбачає, що електронний договір, підписаний у порядку, визначеному законом, прирівнюється за правовими наслідками до договору у письмовій формі (ч. 12 ст. 11), а момент підписання електронного правочину пов`язує з використанням електронного підпису (у тому числі електронного підпису одноразовим ідентифікатором) або інших передбачених законом засобів (ст. 12).

Закон України «Про електронні документи та електронний документообіг» визначає електронний документ як документ з обов`язковими реквізитами (ст. 5), встановлює, що оригіналом електронного документа є електронний примірник з обов`язковими реквізитами, зокрема з електронним підписом або підписом, прирівняним до власноручного (ст. 7), а юридична сила та допустимість електронного документа як доказу не можуть заперечуватися лише через електронну форму (ст. 8).

Закон України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги» закріплює, що кваліфікований електронний підпис має таку саму юридичну силу, як і власноручний підпис, та має презумпцію його відповідності власноручному підпису (ч. 4 ст. 18).

Отже, у дистанційній моделі саме наявність і відтворюваність електронного сліду (ідентифікація особи, факт акцепту/підпису визначеним законом способом, цілісність і справжність електронного документа, підтвердження передання/одержання примірника договору та додатків) є тим юридичним механізмом, який робить електронний договір рівним письмовому; тому паперові роздруківки без підтверджуваних електронних реквізитів та без можливості перевірки цілісності й походження не замінюють передбачене законом доказування.

Суд зазначає, що перевірка дотримання кредитодавцем вимог спеціальних законів у сфері споживчого кредитування та захисту прав споживачів не є виходом за межі позовних вимог і не є проявом розсуду чи «забаганкою» суду. Це — обов`язок суду застосувати імперативні норми матеріального права з власної ініціативи, оскільки інакше права споживача як слабкої сторони стали б суто декларативними, а професійний кредитодавець отримував би процесуальну перевагу лише через пасивність споживача. Саме тому суд перевіряє, чи доведено належне інформування споживача, належне укладення договору та прозорість розрахунку, і дає цим обставинам правову оцінку незалежно від того, чи заявляв споживач відповідні заперечення.

За ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, і несе ризик наслідків їх недоведення; спрощене позовне провадження не змінює ані предмета доказування, ані стандарту належності, допустимості та достовірності доказів. За ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, установлених Кодексом.

Електронні докази визначені ст. 100 ЦПК України як інформація в електронній (цифровій) формі; такі докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним підписом; учасники справи мають право подавати електронні докази і в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом, однак паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. Подання електронного доказу у паперовій формі саме по собі не усуває потреби перевірити його походження, цілісність і зв`язок із конкретними обставинами справи, а також не звільняє сторону, яка посилається на такий доказ, від обов`язку вказати на наявність оригіналу електронного доказу та забезпечити можливість його перевірки у разі спору щодо достовірності.

Відповідно до ст. 100 ЦПК України у разі посилання кредитора на дистанційне укладення договору суд очікує первинні електронні дані, а професійний кредитор, який працює в режимі «електронного банкінгу», з огляду на вимоги регулятора (зокрема, щодо внутрішніх процедур, обліку та контролю за операціями) має об`єктивну можливість їх формувати, зберігати та відтворювати. 
Суд лише зазначає, що сучасна дистанційна модель об`єктивно допускає існування перевірюваних електронних даних зокрема, для підтвердження показу умов і волевиявлення можуть бути подані журнали подій у форматах CSV/JSON (коли, кому і яку редакцію документа показано; подія прийняття; технічні ідентифікатори сесії), а для підтвердження одноразового ідентифікатора — такі самі файли з даними про створення, надсилання, доставку та введення коду і прив`язку цих подій до акцепту. Якщо заявляється підписання кваліфікованим електронним підписом, належним носієм може бути PDF з вбудованим підписом або пара документ + файл підпису (P7S) чи контейнер ASiC, що дозволяє перевірити підписувача, час і незмінність документа. Для доведення фактичної видачі та руху коштів можуть бути подані електронні виписки/реєстри операцій у PDF/CSV, а для зручності передачі до суду — один архів ZIP з переліком файлів і контрольними цифровими відбитками, який може бути поданий через «Електронний суд» або на електронному носії, що забезпечує відтворювану перевірку. 
Суд наводить ці приклади не як обов`язковий стандарт доведення, а лише як ілюстрацію об`єктивної можливості існування та надання перевірюваних електронних доказів у межах дистанційної моделі кредитування.

Для небанківських кредитодавців (фінкомпаній, МФО) Положення НБУ №199 вимагає, щоб облікові системи забезпечували збереження та реєстрацію договорів (у т. ч. в електронній формі), можливість копіювання та друку, а також відновлення інформації шляхом збереження документів, які стали підставою для формування бази даних.

Для банків це Положення про забезпечення безперервного функціонування інформаційних систем Національного банку України та банків України, затверджене постановою НБУ від 17.06.2004 № 265.Саме вимоги про структуру електронних архівів і резервних копій баз даних, зберігання копій у віддаленому пункті та можливість відновлення виконаних банківських операцій були додані та уточнені постановою НБУ від 25.05.2015 № 337.

У системному зв`язку норми ЦК України та спеціального законодавства про споживче кредитування встановлюють стандарт відповідального кредитування: професійний кредитодавець повинен забезпечити прозорість умов і повної вартості кредиту, до укладення договору здійснити оцінку кредитоспроможності споживача та мати можливість підтвердити, що споживач отримав повну персоналізовану інформацію і примірник договору з додатками у спосіб, який дозволяє ідентифікувати одержувача. Недодержання або недоведеність виконання цих обов`язків не створює для кредитодавця процесуальної переваги, а навпаки — означає, що ризик наслідків непрозорості та прогалин доказування покладається на сторону, яка заявляє вимогу.

У зв`язку з наведеним суд виходить із того, що «прибуткові» нарахування (проценти, комісії та інші платежі, які становлять винагороду кредитодавця) можуть бути стягнуті лише за умови доведеності належного переддоговірного інформування, належного укладення договору (у тому числі у частині електронного приєднання), передання споживачу примірника договору з додатками у встановлений законом спосіб, а також за наявності прозорого, поелементного і перевірюваного розрахунку. Якщо ж кредитодавець не довів виконання обов`язку оцінки кредитоспроможності та інших імперативних переддоговірних вимог, суд не має підстав вважати доведеною та законною заявлену винагороду кредитодавця у вигляді «прибуткових» нарахувань, оскільки за таких прогалин неможливо перевірити ані усвідомленість приєднання до ціни кредиту, ані правомірність і розмір заявлених нарахувань; ризик такої недоведеності несе професійний позивач.

Питання судових витрат на правничу допомогу вирішується з урахуванням того, що такі витрати не є автоматичними: вони мають бути підтверджені належними доказами та відповідати критеріям необхідності й розумності. При оцінці суд враховує баланс інтересів сторін, статус відповідача як слабшої сторони, а також регуляторні вимоги до професійного кредитора щодо належної організації діяльності та внутрішніх процедур, у тому числі вимог щодо належного обліку та документування операцій і вимог.

Для оцінки доведеності електронної форми волевиявлення та належного інформування суд виходить з того, що професійний кредитор має довести не загальні твердження, а конкретні перевірювані факти: що саме було показано споживачу до приєднання, коли, у якій редакції, і що споживач усвідомлено погодився з умовами, які визначають повну вартість кредиту та межі його ризиків.

У разі, коли кредитодавець фактично поєднує паперові та дистанційні елементи взаємодії зі споживачем, суд оцінює доведеність істотних умов окремо для кожного етапу: первинного приєднання та подальших змін умов. Паперовий документ з графічним підписом підтверджує факт підписання саме цього документа, але не замінює доказів електронної частини процесу, якщо банк посилається на дистанційні механізми підтвердження і доставки повідомлень. Відсутність відтворюваних службових записів та фіксації редакцій умов унеможливлює перевірку того, які умови діяли та які саме зміни були прийняті, а ризик такої невизначеності несе професійний кредитодавець.

IV. ОЦІНКА СУДУ.

Суд враховує, що перевірка вимог про стягнення заборгованості за споживчим кредитом передбачає послідовне з`ясування трьох взаємопов`язаних питань: які саме обставини входять до предмета доказування, чому ці обставини мають істотне значення для захисту прав споживача та якими доказами вони повинні підтверджуватися відповідно до законодавства про споживче кредитування та діяльність професійних кредиторів.
Суд виходить із того, що справа про стягнення заборгованості за споживчим кредитом не може розглядатися відокремлено від усієї процедури споживчого кредитування у конкретній справі. Заявлена до стягнення сума є лише кінцевим результатом попередніх юридично значущих дій кредитодавця: належного інформування споживача, визначення індивідуальних умов кредиту, оформлення приєднання, фактичного надання кредитних коштів, супроводу договору, фіксації прострочення та формування прозорого розрахунку. Тому суд перевіряє не тільки арифметичний підсумок вимог, а й доведеність кожної істотної ланки, від переддоговірного інформування до розрахунку боргу, без якої заявлений борг не може вважатися належно підтвердженим.
Суд виходить із того, що у сфері споживчого кредитування усвідомлена згода споживача є ключовою умовою правомірності покладення на нього грошового зобов`язання, що узгоджується з підходами Суду Європейського Союзу та Європейського суду з прав людини, які вимагають реальної поінформованості особи про економічні наслідки прийнятого рішення. Така згода не презюмується з факту підписання документів і підлягає перевірці судом за сукупністю об`єктивних критеріїв, зокрема: видимості ризику до приєднання, індивідуалізації умов, часової узгодженості документів, належного підтвердження волевиявлення, прозорості механізму формування боргу та передбачуваності його наслідків. За відсутності доведеності цих критеріїв суд не має підстав вважати, що споживач надав усвідомлену згоду на відповідні фінансові наслідки.
Суд враховує, що діяльність із надання споживчих кредитів є професійною та регульованою діяльністю на ринку фінансових послуг. Відповідно до Законів України «Про споживче кредитування», «Про фінансові послуги та фінансові компанії», «Про організацію формування та обігу кредитних історій», «Про банки і банківську діяльність», Постанови Правління Національного банку України від 11.06.2018 № 64 «Про затвердження Положення про організацію системи управління ризиками в банках України та банківських групах», Положення про авторизацію надавачів фінансових послуг та умови провадження ними діяльності з надання фінансових послуг, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 29.12.2023 № 199, Постанови Правління Національного банку України від 30.06.2016 № 351 «Про затвердження Положення про визначення банками України розміру кредитного ризику за активними банківськими операціями» та інших нормативно-правових актів Національного банку України щодо управління ризиками, обліку операцій та зберігання інформації, професійний кредитор зобов`язаний формувати, вести та зберігати кредитну документацію (справу/досьє) щодо кожного кредитного зобов`язання. Такий обов`язок є імперативним та становить невід`ємну складову належної та добросовісної підприємницької практики на ринку споживчого кредитування. Кредитна справа (досьє) може вестися у паперовій або електронній формі залежно від організації діяльності кредитора, однак незалежно від форми ведення вона повинна забезпечувати можливість перевірки всіх істотних етапів кредитних правовідносин, зокрема ідентифікації споживача, оцінки його кредитоспроможності, укладення договору, фактичного отримання кредитних коштів, належності платіжного засобу позичальнику, обліку заборгованості, управління кредитним ризиком, супроводження кредитного активу та подальшого відступлення права вимоги. Відомості щодо фактичного отримання споживачем кредитних коштів є складовою такої кредитної справи/досьє та повинні існувати незалежно від виникнення судового спору. За таких умов суд оцінює докази, що походять із кредитної справи/досьє або повинні були бути сформовані та збережені у її складі. Водночас судовий розгляд не призначений для створення, доповнення чи формування тих складових кредитної справи (досьє), які професійний кредитор був зобов`язаний сформувати та зберігати під час здійснення своєї господарської діяльності. Саме по собі посилання на відсутність таких відомостей, необхідність їх додаткового отримання або неможливість їх подання до суду не узгоджується з моделлю належної та добросовісної підприємницької практики професійного кредитора, для якого формування та ведення кредитної справи/досьє є імперативним обов`язком, а не дією, що здійснюється лише у зв`язку з виникненням судового спору.
Відсутність у кредитора відомостей, які за своєю природою повинні міститися у кредитній справі/досьє, не може розглядатися як звичайний процесуальний недолік, що усувається шляхом звернення до суду. 
Суд не може використовуватися як інструмент формування кредитної справи (досьє), усунення недоліків її ведення або отримання відомостей, які професійний кредитор був зобов`язаний мати та зберігати у межах своєї звичайної господарської діяльності. Протилежний підхід фактично означав би перекладення на суд частини функцій професійного кредитора та використання судового механізму як елемента процесу кредитування, управління кредитним ризиком і документального супроводження кредитного активу, що не належить до компетенції суду.

Кваліфікація правовідносин та межі судового контролю.

Суд самостійно кваліфікує спірні правовідносини як правовідносини у сфері споживчого кредитування, оскільки позивач заявив вимоги про стягнення заборгованості з фізичної особи за договором кредитної картки, укладеним для особистих потреб, не пов`язаних із підприємницькою діяльністю.

Суд враховує, що у даній справі предметом оцінки є не лише факт існування рахунку або руху коштів, а весь процес споживчого кредитування як юридично значуща послідовність дій професійного кредитодавця.

Суд розмежовує:

«кредит» як конкретну суму коштів;
«кредитування» як процес формування, надання, зміни, обліку та повернення кредитного ресурсу.

Тому для стягнення заборгованості недостатньо послатися на підсумкову цифру боргу або загальний рух коштів по рахунку. Позивач повинен довести перевірюваний механізм формування саме заявленої до стягнення заборгованості.

Суд також застосовує антиказуїстичний підхід та оцінює не формальні фрази про «надання можливості користування кредитними коштами», а конкретні та перевірювані дані про:

надання кредитного ресурсу;
межі кредитування;
зміну ліміту;
виникнення заборгованості;
структуру заявленого боргу.
Документи та матеріали справи

Суд встановив, що позивач подав:

копію заяви про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування від 16.02.2018;
копію паспорта споживчого кредиту;
витяги з публічної пропозиції та тарифів банку;
письмову вимогу про погашення заборгованості;
список згрупованих поштових відправлень;
довідку про збільшення кредитного ліміту;
розрахунок заборгованості;
виписку щодо руху коштів по рахунку;
копії паспорта та РНОКПП відповідача;
документи щодо повноважень представника;
реєстраційні документи банку.

Контроль хронології та редакцій документів.

Суд встановив, що позивач подав публічну пропозицію ПАТ «ПУМБ», затверджену 30.05.2017 та таку, що набрала чинності 10.06.2017.

Разом із тим сам факт подання редакції правил не доводить:

що саме ця редакція була показана відповідачу під час приєднання;
що відповідач отримав саме цю редакцію;
що відповідач мав можливість ознайомитися саме з цією редакцією;
що після приєднання редакції не змінювались.

Позивач не подав:

фіксації редакції документів, показаних відповідачу до приєднання;
дати та часу показу;
номера редакції;
контрольного цифрового відбитку даних;
підтвердження вручення або направлення конкретної редакції документів.

Ризик невизначеності редакцій та змісту умов несе саме кредитодавець як сторона, яка формує, зберігає та адмініструє відповідні документи.

Переддоговірне інформування та усвідомлена згода.

Матеріали містять паспорт споживчого кредиту та окремі тарифні умови.

Разом із тим суд враховує, що саме по собі існування паспорта кредиту або тарифів ще не доводить належного переддоговірного інформування у розумінні Закону України «Про споживче кредитування».

Позивач не подав:

доказів фактичного вручення або направлення відповідачу повного комплекту умов;
доказів ознайомлення відповідача із конкретними редакціями;
доказів пояснення механізму зміни кредитного ліміту;
доказів доведення економічних наслідків тривалого користування кредитною лінією;
доказів доведення механізму зростання боргу при збільшенні ліміту.

Суд враховує, що межа усвідомленої згоди споживача є межею допустимого стягнення.

Ризик стає видимим не тоді, коли його описали, а тоді, коли його неможливо не побачити.

У даній справі позивач не довів, що відповідачу була зроблена реально видимою:

можливість накопичення значного боргу;
можливість збільшення кредитного ліміту;
механізм формування заборгованості при тривалому користуванні кредитною лінією;
економічні наслідки такого кредитування.

Сам по собі граничний ліміт або загальна вказівка «від 0 до 50 000 грн.» не є доведенням усвідомленої згоди на будь-який подальший розмір боргу.

Оцінка кредитоспроможності.

Позивач не подав жодних матеріалів щодо оцінки кредитоспроможності відповідача.

Матеріали справи не містять:

анкет оцінки платоспроможності;
відомостей про доходи;
кредитного скорингу;
внутрішніх рішень банку про кредитний ризик;
обґрунтування подальшого збільшення кредитного ліміту.

Тому суд не може встановити:

чи проводив позивач належну оцінку кредитоспроможності;
на яких підставах збільшувався кредитний ресурс;
чи відповідало збільшення ліміту фінансовим можливостям споживача.

Належний акцепт та електронна модель доказування.

Суд встановив, що матеріали містять паперові копії документів із графічними підписами.

Разом із тим позивач фактично посилається на модель дистанційного банківського обслуговування, зокрема:

SMS-повідомлення;
дистанційне обслуговування;
карткову кредитну лінію;
зміну ліміту;
тривале функціонування рахунку.

Суд враховує, що подання документів через «Електронний суд» саме по собі не робить їх електронними доказами.

Надані матеріали є переважно роздруківками або зображеннями документів.

Позивач не подав:

первинних цифрових даних;
журналів подій;
журналів авторизації;
службових записів про прийняття умов;
підтверджень доставки SMS;
підтверджень відправлення повідомлень;
технічних параметрів подій;
електронних підтверджень зміни ліміту;
електронних підтверджень погодження нових умов;
первинних даних, які дозволяли б перевірити походження і цілісність документів.

Суд враховує, що електронний банкінг існує у цифровому середовищі, а тому його юридично значущі дії об`єктивно залишають електронні сліди. За відсутності первинних цифрових даних, які дозволяють перевірити походження, цілісність і зв`язок документів із конкретними подіями кредитування, самі по собі паперові роздруківки не забезпечують належної перевірюваності заявлених обставин.

Ризик недоведеності електронних подій несе саме професійний кредитодавець.

Фактична видача кредиту та структура боргу.

Суд встановив, що матеріали містять значний обсяг виписки по рахунку:
операції покупок;
поповнення рахунку;
списання процентів;
страхові платежі;
інші внутрішні проводки банку.

Разом із тим виписка не містить прозорого та перевірюваного механізму формування саме заявленої до стягнення суми заборгованості.

Суд не встановив:

покрокової історії зміни кредитного ліміту;
дати кожного збільшення;
розміру попереднього та нового ліміту;
залишку боргу на момент кожного збільшення;
відокремлення кредитних коштів від власних коштів;
пояснення, які саме суми входять до «тіла» кредиту;
пояснення механізму збільшення заборгованості.

Суд окремо звертає увагу, що із матеріалів проглядається тривале функціонування рахунку у режимі накопичення заборгованості при подальшому збільшенні кредитного ліміту.

Однак позивач не подав даних, які дозволяють встановити:

чи не відбувалося збільшення ліміту вже після накопичення значної заборгованості;
чи не оформлювався вже існуючий мінусовий залишок шляхом подальшого збільшення кредитного ресурсу;
де саме проходила межа погодженого кредитування.

Суд окремо враховує, що матеріали справи свідчать про змішану модель правовідносин.

Первинне приєднання відповідача до договору оформлене шляхом підписання паперових документів із графічним підписом відповідача.

Разом із тим подальше функціонування кредитної лінії, зокрема зміна кредитного ліміту, за твердженням позивача, здійснювалось у дистанційній та електронній формі.

Однак матеріали справи не містять:

заяв відповідача про збільшення кредитного ліміту;
електронних підтверджень погодження зміни ліміту;
службових записів про направлення та доставку повідомлень;
журналів подій щодо зміни кредитного ресурсу;
покрокової історії зміни кредитного ліміту із зазначенням дат, розміру попереднього та нового ліміту;
відомостей про фактичний розмір заборгованості на момент кожного збільшення ліміту.

За таких обставин суд позбавлений можливості перевірити:

коли саме був встановлений кредитний ліміт у розмірі 36 600 грн.;
який розмір заборгованості існував на той момент;
чи не відбулося збільшення кредитного ліміту вже після накопичення значної заборгованості.

Ця обставина має істотне значення, оскільки у такому випадку виникає ризик того, що подальше збільшення кредитного ліміту фактично оформлювало вже існуючий мінусовий залишок, а не підтверджувало надання нового та окремо погодженого кредитного ресурсу.

Ризик недоведеності цієї обставини несе позивач як професійний кредитодавець, який формує, адмініструє та зберігає відповідні дані у власних інформаційних системах
Тіло кредиту доводиться не підсумковою цифрою, а перевірюваними даними про кожне кредитне зарахування та кожне погашення.

Оскільки позивач сам посилається на неодноразове збільшення кредитного ліміту як на одну з підстав формування заявленої заборгованості, обставини зміни такого ліміту входять до предмета доказування у даній справі.

У даній справі суд не отримав достатньо прозорих та перевірюваних даних для встановлення механізму формування саме 36 552 грн. 58 коп. заявленого «тіла» кредиту.

Післяукладене інформування та акселерація.

Позивач подав письмову вимогу про погашення заборгованості із посиланням на частину четверту статті 16 Закону України «Про споживче кредитування».

Разом із тим матеріали не містять належних доказів:

вручення цієї вимоги відповідачу;
отримання відповідачем повідомлення;
дотримання передбаченої законом процедури інформування;
доведення обсягу боргу, який пропонувався до дострокового повернення.

Список поштових відправлень сам по собі не доводить отримання відповідачем відповідної вимоги.

Поелементний розрахунок.

Суд встановив, що позивач подав підсумковий розрахунок заборгованості.

Разом із тим розрахунок не містить:

прозорого поділу періодів;
механізму обчислення;
послідовності формування тіла;
пояснення зміни ліміту;
відокремлення процентів від інших нарахувань у процесі формування боргу.

Матеріали містять численні:

страхові списання;
процентні проводки;
дрібні покупки;
поповнення;
внутрішні банківські операції.

Однак позивач не пояснив, яким чином саме із цього масиву операцій сформовано остаточну суму боргу.

Фактично суду запропоновано покластися на кінцевий результат функціонування внутрішньої банківської системи без надання перевірюваного механізму формування цієї цифри.

Доводи позивача та їх оцінка.

Позивач посилався на існування договору та користування кредитною карткою.

Суд погоджується, що матеріали підтверджують існування між сторонами певних договірних відносин.

Разом із тим це саме по собі не доводить заявлену до стягнення суму боргу.

Позивач також посилався на виписку та рух коштів.

Суд враховує, що рух коштів дійсно підтверджується.

Однак виписка не доводить прозорий механізм формування саме заявленої заборгованості.

Позивач також посилався на збільшення кредитного ліміту.

Разом із тим позивач не довів:
порядок такого збільшення;
його хронологію;
погодження;
співвідношення із вже існуючим боргом.

Доводи відповідача та їх оцінка.

Відзиву або інших пояснень відповідач не подав.

Разом із тим процесуальна пасивність відповідача не звільняє позивача від обов`язку доведення заявлених вимог належними та достатніми доказами.

Суд не встановив достатнього та перевірюваного доказового ланцюга щодо:

механізму формування боргу;
структури «тіла» кредиту;
меж погодженого кредитування;
хронології зміни ліміту;
належної електронної доказової бази;
прозорого розрахунку заявленої суми.

V. ВИСНОВКИ.

Інститут споживчого кредитування має суспільну вагу, оскільки забезпечує доступ громадян до фінансових послуг і водночас впливає на довіру до фінансової системи та порядок на ринку фінансових послуг. Саме тому захист споживача у кредитних правовідносинах суд розглядає як складову публічного порядку: держава встановила для фінансових установ як професійних кредиторів підвищені вимоги прозорості, відповідального надання кредиту та перевірності нарахувань, бо для них кредитування є підприємницькою практикою. У цьому значенні “публічний порядок” означає не абстрактну категорію, а вимогу забезпечити дію обов`язкових правил поведінки професійного кредитодавця на ринку фінансових послуг, встановлених законом для захисту слабшої сторони та для підтримання фінансового порядку. У такій моделі професійний кредитор зобов`язаний дотримуватися не окремих зручних положень, а законодавства про споживче кредитування у його цілісності, підтверджуючи це належними доказами. Тому суд не погоджується з формулою, за якою “наявність підсумкової суми боргу сама по собі автоматично означає стягнення всіх нарахувань”, а перевіряє, чи кредитодавець виконав обов`язкові вимоги, спрямовані на прозорість умов і реальну поінформованість споживача. Якщо позивач не довів виконання таких вимог або не надав перевірного розрахунку, суд має підстави відмовити у позові повністю чи частково навіть без заяв слабшої сторони, оскільки рішення у таких справах впливає не лише на приватний інтерес сторін, а й на суспільний інтерес у підтриманні фінансового порядку та недопущенні практик, що підривають довіру до ринку фінансових послуг.
Вимога надати докази виконання кредитодавцем обов`язкових правил споживчого кредитування не є надмірним стандартом і не створює для фінансової установи непропорційного тягаря доказування. Професійний кредитор сам обирає масову модель укладення та супроводу договорів, формує умови продукту, організовує процедури приєднання, ідентифікації клієнта, доведення інформації, надсилання примірника договору та повідомлень, а також веде облік операцій і нарахувань. Саме тому він об`єктивно зобов`язаний мати і зберігати первинні дані, які підтверджують виконання цих процедур у конкретній справі, і саме ці дані становлять звичайний зміст його ділової організації та внутрішнього контролю. За відсутності таких доказів суд не може підміняти їх припущеннями, оскільки це означало б перекласти ризик недокументованої підприємницької практики на споживача та легалізувати нарахування, перевірюваність яких не забезпечена.

Отже, якщо загальні норми ЦК України визначають загальну модель зобов`язання з повернення коштів, то Закон України «Про споживче кредитування» визначає спеціальні умови, за яких професійний кредитодавець може вимагати стягнення боргу саме у заявленому розмірі та саме у заявлений спосіб.

Суд дійшов висновку, що позовні вимоги не доведені належними та достатніми доказами.

Подані матеріали підтверджують існування між сторонами певних банківських правовідносин та рух коштів по рахунку, однак не підтверджують у належний спосіб механізм формування саме заявленої до стягнення суми заборгованості.

За таких обставин суд дійшов висновку, що заявлена до стягнення сума заборгованості не є достатньо прозорою, зрозумілою та перевірюваною для суду. Подані матеріали не дозволяють встановити послідовний і підтверджений механізм формування саме тієї суми, яку позивач просить стягнути, а тому суд позбавлений можливості визнати її належно доведеною. Ризик такої невизначеності несе професійний кредитодавець, у зв`язку з чим заявлені позовні вимоги не можуть бути задоволені.

Суд не знаходить підстав для задоволення позову, як у частині тіла кредиту та і у частині прибуткових нарахувань

VІ. СУДОВІ ВИТРАТИ.

Відповідно до статті 141 ЦПК України судові витрати зі сплати судового збору залишаються за позивачем.

Керуючись статтями 12, 13, 76–81, 141, 259, 263–265, 274, 279 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

У задоволенні позову Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором споживчого кредиту у розмірі 61 339 грн. 53 коп., з яких:36 552 грн. 58 коп. — заборгованість за сумою кредиту;
24 786 грн. 95 коп. — заборгованість за процентами; — відмовити повністю.

Судові витрати зі сплати судового збору залишити за позивачем.

Відмова у задоволенні цього позову через недоведеність заявлених вимог не позбавляє позивача права на звернення до суду з іншими вимогами або на підставі інших належних та достатніх доказів за умови дотримання вимог закону.

Рішення може бути оскаржене до Харківський апеляційний суд протягом тридцяти днів з дня проголошення повного судового рішення.

Суддя: І.Е. Бондаренко