Справа № 387/447/26 
Номер провадження по справі 3/387/160/26

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 квітня 2026 року селище Добровеличківка

Суддя Добровеличківського районного суду Кіровоградської області Майстер  І. П. 
за участі секретаря судового засідання Зибіної С.В.
прокурора Шмакова В.О.
особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 
розглянувши справи про адміністративні правопорушення, які надійшли з Національної поліції України Управління стратегічних розслідувань в Кіровоградській області відносно
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки смт.Добровеличківка Кіровоградської області, жительки АДРЕСА_1 , громадянки України, головний спеціаліст по роботі зі страхування Добровеличківського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Кіровоградській області, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ,
за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 172-6 КпАП України 

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 будучи суб`єктом декларування в розумінні Закону України "Про запобігання корупції" (далі- Закону), а саме особою, зазначеною у підпункті "и" пункту 1 частини першої статті 3 цього Закону вчасно до 00:00 годин 01.04.2024, не подала без поважних причин декларацію особи, яка припинила діяльність пов`язану із виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, чим порушила вимоги абз. 2 ч. 2 ст. 45 Закону, натомість подала вказану декларацію 17.11.2024 о 21 годині 08 хвилин - несвоєчасно, чим вчинила адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, передбачене ч. 1 ст. 172 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
ОСОБА_1 в судовому засіданні вину визнала повністю та пояснила, що несвоєчасність подання нею декларації пов`язана виключно із її матір`ю, яка в той час була важко хворою та при смерті, тому взагалі забулася подати декларацію.
Прокурор в судовому засіданні обставини викладені в протоколі про вчинення адміністративного правопорушення підтримав, вважав, що строки не порушені, та зазначив про наявність в діях ОСОБА_1 ознак діянь передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КпАП України.
Суд заслухав пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, прокурора, дослідив матеріали справи та дійшов до таких висновків.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 КпАП України, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна ( умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Відповідно до ст. 245 КпАП України, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є, зокрема, своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови.
Відповідно до положень ст. 280 КпАП України, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
За змістом ст. 252 КпАП України, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Відповідно до ст. 251 КпАП України, доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інших обставин справи, що мають значення для її правильного вирішення. Ці фактичні дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
На підставі ч. 1 ст. 1 Закону України "Про запобігання корупції", корупційне правопорушення діяння, що містить ознаки корупції, вчинене особою, зазначеною у частині першій статті 3 цього Закону, за яке законом встановлено кримінальну, дисциплінарну та/або цивільно-правову відповідальність.
Згідно з ч. 1 ст. 172-6 КпАП України, відповідальність за вказаною статтею настає за умови несвоєчасного подання без поважних причин декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.
У судовому засіданні ОСОБА_1 вину у вчиненні адміністративного правопорушення визнала повністю, що саме по собі узгоджується з іншими матеріалами справи та підтверджує наявність у її діях складу правопорушення, передбаченого ст. 172-6 КпАП України.
Посилання особи на те, що несвоєчасність подання декларації була зумовлена тяжким станом здоров`я її матері, яка перебувала при смерті, судом береться до уваги як пояснення причин поведінки, однак не спростовує факту вчинення правопорушення та не виключає вини.
Суд зазначає, що обов`язок щодо своєчасного подання декларації є чітко визначеним законом, персональним та таким, що підлягає безумовному виконанню у встановлені строки. При цьому об`єктивна сторона правопорушення, передбаченого ст. 172-6 КпАП України, полягає саме у факті несвоєчасного подання декларації, незалежно від мотивів чи причин такого неподання, за винятком випадків наявності об`єктивно непереборних обставин.
Суд в судовому засіданні також дослідив наявні в матеріалах справи докази, а саме: протокол про адміністративне правопорушення №90/26 від 16.03.2026; копія декларації ОСОБА_1 від 17.11.2024; копія листа Управління проведення спеціальних перевірок та контролю за своєчасністю подання декларацій НАЗК №47-06/102866-25 від 24.12.2025; копія повідомлення №170014/0/06-24 від 14.12.2024; копія наказів № 19-к від 30.01.2023 “Про звільнення”, № 60-к від 26.07.2017 “Про прийняття на роботу”, №381-к від 26.12.2017 “Про переведення”, №72-к від 25.03.2019 “Про переведення”, №25-к від 18.02.2022 “Про переведення”; копія листа ГУПФ України в Кіровоградській області №1100-0901-5/5042 від 26.01.2026; письмові пояснення ОСОБА_1 від 12.02.2026.
Отже із матеріалів справи вбачається, що декларацію було подано ОСОБА_1 лише 17.11.2024, тобто із істотним пропуском встановленого строку, що свідчить про тривалий характер невиконання покладеного обов`язку.
Наведені особою обставини не свідчать про наявність об`єктивних перешкод, які повністю унеможливлювали виконання нею обов`язку щодо подання декларації протягом усього періоду прострочення, зокрема з урахуванням того, що такий обов`язок може бути виконаний у будь-який момент у межах відповідного періоду шляхом подання декларації в електронній формі.
Щодо строків притягнення особи до адміністративної відповідальності.
Суд зазначає, що відповідно до положень ст. 4, 11 Закону України "Про запобігання корупції", Національне агентство з питань запобігання корупції є центральним органом виконавчої влади зі спеціальним статусом, на який покладено, зокрема, функції щодо здійснення контролю та перевірки декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, а також виявлення порушень вимог фінансового контролю.
Згідно з ч. 1 ст. 51-2 вказаного Закону, державні органи, органи влади Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування, а також юридичні особи публічного права зобов`язані перевіряти факт подання суб`єктами декларування, які в них працюють (працювали або входять чи входили до складу утвореної в органі конкурсної комісії, до складу Громадської ради доброчесності), відповідно до цього Закону декларацій та повідомляти Національне агентство про випадки неподання чи несвоєчасного подання таких декларацій у визначеному ним порядку.
Згідно з ч. 1 ст. 51-3 вказаного Закону, НАЗК здійснює повну перевірку декларацій, під час якої встановлює, зокрема, факти несвоєчасного подання декларацій та інші порушення вимог цього Закону.
Судом встановлено, що особа, відносно якої складено протокол про адміністративне правопорушення, є посадовою особою державного органу, однак не належить до категорії службових осіб, які займають відповідальне чи особливо відповідальне становище у розумінні Закону України "Про запобігання корупції".
Вказана обставина має істотне значення для правильного застосування норм матеріального права, оскільки законодавець чітко розмежовує правовий статус різних категорій суб`єктів декларування, а також обсяг повноважень органів, уповноважених на виявлення та документування правопорушень у сфері запобігання корупції.
Відповідно до ст. 255 КпАП України, повноваження щодо складання протоколів про адміністративні правопорушення, передбачені, зокрема, ст. 172-6 КпАП України, розподілені між різними уповноваженими органами та їх посадовими особами залежно від суб`єкта правопорушення.
Суд зазначає, що Національне агентство з питань запобігання корупції, як спеціально уповноважений орган, здійснює функції контролю та перевірки декларацій, а також виявлення порушень вимог фінансового контролю. Водночас реалізація таких повноважень має здійснюватися з дотриманням принципу законності та чіткої визначеності суб`єктного складу правопорушення.
Таким чином, саме НАЗК є спеціально уповноваженим суб`єктом у сфері запобігання корупції, який на підставі закону здійснює функції з контролю, перевірки та встановлення фактів порушення вимог фінансового контролю, у тому числі щодо своєчасності подання декларацій.
Суд також враховує, що принцип правової визначеності, як складова верховенства права, набуває особливого значення саме у питаннях притягнення особи до юридичної відповідальності, зокрема у контексті строків переслідування.
У практиці Європейським судом з прав людини неодноразово наголошувалося, що встановлення та дотримання строків притягнення до відповідальності (у тому числі кримінального переслідування) є важливою гарантією захисту особи від свавільного втручання держави. Такі строки слугують цілям забезпечення правової визначеності, остаточності правовідносин (legal certainty) та захисту особи від тривалого перебування у стані невизначеності щодо можливого притягнення до відповідальності.
Зокрема, у своїй практиці ЄСПЛ виходить із того, що строки давності: обмежують у часі повноваження держави щодо переслідування особи; гарантують, що особа не буде піддаватися ризику притягнення до відповідальності через надмірно тривалий час після події; забезпечують належну якість доказування, оскільки з плином часу докази можуть втрачатися або спотворюватися.
ЄСПЛ підкреслює, що держава не може шляхом власної бездіяльності або затягування процедур фактично нівелювати значення строків давності, оскільки це суперечить вимогам справедливого судового розгляду та принципу правової визначеності (зокрема у справах щодо передбачуваності кримінального переслідування та недопустимості його штучного продовження).
Крім того, Суд у своїй практиці виходить із того, що перебіг строків не може ставитися у залежність виключно від дискреційних дій органів державної влади (наприклад, моменту, коли орган вирішив «формально» зафіксувати правопорушення), оскільки це створює ризик свавільного втручання у права особи.
Таким чином, з позиції Європейський суд з прав людини, строки притягнення до відповідальності мають обчислюватися з моменту, коли компетентний орган об`єктивно мав можливість встановити факт правопорушення, а не з моменту його формального оформлення.
Застосовуючи наведені підходи до спірних правовідносин, суд доходить висновку, що відкладення моменту «виявлення» правопорушення до більш пізньої дати, ніж та, коли уповноважений орган фактично отримав достатні дані про його наявність, суперечить принципу правової визначеності та призводить до необґрунтованого розширення строків притягнення особи до відповідальності.
Отже, недотримання встановлених законом строків притягнення до відповідальності або їх штучне зміщення у часі є несумісним із гарантіями, передбаченими практикою ЄСПЛ, та свідчить про порушення принципу правової визначеності як складової права на справедливий суд.
Відповідно до ч. 4 ст. 38 КпАП України, адміністративне стягнення за вчинення правопорушення, пов`язаного з корупцією, а також правопорушень, передбачених статтями 51, 212-15, 212-21 цього Кодексу, може бути накладено протягом шести місяців з дня його виявлення, але не пізніше двох років з дня його вчинення.
Отже, для цілей застосування ч. 4 ст. 38 КпАП України, днем виявлення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, слід вважати день, коли саме НАЗК, як уповноважений законом орган, отримало достатні дані, що свідчать про наявність такого правопорушення, незалежно від подальшої передачі матеріалів до інших органів чи складання протоколу.
Передача відповідних матеріалів до інших органів, зокрема до підрозділів Національної поліції України, а також подальше складання протоколу про адміністративне правопорушення не змінює моменту виявлення правопорушення, оскільки такі дії є лише процесуальною реалізацією вже встановленого факту порушення.
Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що саме дата отримання НАЗК матеріалів, які підтверджують факт несвоєчасного подання декларації - 14.12.2024 (отримано НАЗК повідомлення з долученими документами про несвоєчасне подання декларації ОСОБА_1 ), є моментом виявлення адміністративного правопорушення у розумінні ч. 4 ст. 38 КпАП України.
За таких підстав, в системі діючого правового регулювання та на підставі п.7 ч.1 ст.247 КпАП України судом вирішується питання про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення за закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 цього Кодексу.
На підставі викладеного, керуючись ст. 45 Закону України "Про запобігання корупції", ст.ст. 9, 38, 176-2, 245, 247, 252, 280, 284, 285 289 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Визнати винною ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.172-6 КпАП України та провадження у справі закрити на підставі п.7 ч.1 ст. 247 КпАП України, у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених ст. 38 КпАП України.
Постанова судді може бути оскаржена до Кропивницького апеляційного суду на протязі 10 днів з дня її винесення, шляхом подачі апеляційної скарги через Добровеличківський районний суд Кіровоградської області. 

Суддя 
Добровеличківського районного суду
Кіровоградської області        І.  П.  Майстер