ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 826/8517/18 Суддя (судді) першої інстанції: Нагірняк Микола Федорович

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді:	 	Беспалова О. О.	
суддів:	 	Ключковича В. Ю., Грибан О. І.	
за участю секретаря:	 	Волошка О. Л. 	

представника позивача Гончар О.С., представника відповідача Дегтярьової Р.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві апеляційні скарги товариства з обмеженою відповідальністю "Сігнет Холдинг" та Головного управління ДПС у м. Києві на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2025 року (місце ухвалення: місто Житомир, час ухвалення: не зазначений, дата складання повного тексту 17.09.2025року) у справі за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Сігнет Холдинг" до Головного управління ДФС у м. Києві, Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправним і скасування податкового повідомлення-рішення від 14.03.2018 №0002991401, -

В С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою відповідальністю "Сігнет Холдинг" звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління ДФС у м. Києві, Головного управління ДПС у м. Києві, в якому просило суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 14.03.2018 №0002991401.
На виконання вимог Закону № 3863-ІХ наказом ДСА України від 16.09.2024 № 399 затверджено Порядок передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва (далі - Порядок № 399).
На підставі пункту другого розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2825-ІХ, за результатами автоматизованого розподілу, справу передано на розгляд Житомирському окружному адміністративному суду.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2025 року позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у м. Києві №0002991401 від 14.03.2018 року в частині завищення ТОВ "Сігнет Холдинг" від`ємного значення об`єкту оподаткування з податку на прибуток за три квартали 2017 року на загальну суму 53 105 789,00 грн.
Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, в частині відмови у задоволенні позовних вимог, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції, з огляду на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та прийняти у цій частині нову постанову, якою позов задовольнити повністю.
Крім того, не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, в частині задоволення позовних вимог, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції, з огляду на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та прийняти у цій частині нову постанову, якою позов залишити без задоволення.
У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення осіб, що з`явились, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів встановила таке.
Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, до Головним управлінням ДФС у м. Києві проведено документальну планову виїзну перевірку дотримання товариством з обмеженою відповідальністю "Сігнет Холдинг" податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2014 по 30.09.2017, за результатами якої складено акт такої перевірки від 15.02.2018 року № 72/26-15-14-01-05/37724040(надалі – акт перевірки).
Проведеною перевіркою встановлено допущення позивачем порушень норм податкового законодавства, а саме:
- пунктів 44.1 ст.44, пп.14.1.257 п.14.1 ст.14, пп.134.1.1 п.134.1 ст.134, пп.140.4.2 п.140.4 ст.140 та пп.140.5.4 п.140.5 ст.140 Податкового кодексу України, ст.1, ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", п.5, п.7 Положення (Стандарт) бухгалтерського обліку №15 "Дохід", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 29.11.1999 №290, що призвели до завищення від`ємного значення об`єкту оподаткування з податку на прибуток за три квартали 2017 року на загальну суму 68 614 448,00 грн.
Відповідно до змісту акту перевірки, та відповідно до пояснень наданих представниками сторін як у суді першої інстанції так і при апеляційному оскарженні, суть допущених платником податків порушень зведена до:
- визнання податковим органом "безповоротною фінансовою допомогою" коштів на загальну суму 15 195 605,00 грн., отриманих від ТОВ "Інтельман" (перейменовано з ТОВ "Гуттрейд"), ТОВ "Акрополь Гарант Плюс", ТОВ "Рум Плюс" та ТОВ "Емерс" за господарськими операціями з поставки цукру, що мали ознаки фіктивності;
- заниження платником доходу на загальну суму 37 910 184,00 грн. в результаті не здійснення дисконтування сум, які використовувалися платником у вигляду процентів за договорами позики, укладених з нерезидентом засновником компанії "Антеус Лімітед", сплата яких була відстрочена;
- завищення платником від`ємного значення різниць, які виникають відповідно до Податкового кодексу України, в результаті не збільшення фінансового результату до оподаткування на 4 418 825,00 грн., що складає 30% від процентів, нарахованих платником за позиками від нерезидента;
- завищення платником від`ємного значення на 11 089 834,00 грн. внаслідок відображення в уточненій декларації з податку на прибуток за 2015 рік від`ємного значення об`єкту оподаткування з податку на прибуток за 2014 рік (з урахуванням не включених раніше витрат) і 25% витрат за 2011 рік.
На підставі висновків акту перевірки податковим органом винесено податкове повідомлення-рішення від 14.03.2018 року №0002991401, яким товариству зменшено від`ємне значення об`єкту оподаткування податком на прибуток на 68 614 448,00 грн. 
Не погодившись із вказаним рішенням, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.
В силу вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює та визначає Податковий кодекс України.
Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, податковим органом обґрунтовано висновки про завищення від`ємного значення, у тому числі, у зв`язку із визнанням безповоротною фінансовою допомогою коштів на загальну суму 15 195 605,00 грн, отриманих від ТОВ "Інтельман" (перейменовано з ТОВ "Гуттрейд"), ТОВ "Акрополь Гарант Плюс", ТОВ "Рум Плюс" та ТОВ "Емерс" за господарськими операціями з поставки цукру, що мали ознаки фіктивності, та підлягали віднесенню платником до складу доходу за відповідні звіті періоди.
За змістом п.п.134.1.1. п.134.1. ст.134 Податкового кодексу України (на час спірних відносин) об`єктом оподаткування є, зокрема прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу.
Правовими нормами статті 135 Податкового кодексу України визначено, що базою оподаткування є грошове вираження об`єкту оподаткування, визначеного згідно із статтею 134 цього Кодексу з урахуванням положень цього Кодексу.
Відповідно до ст.1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 року господарська операція визначена як дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства. Первинний документ це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення, а господарська операція це дія або подія, що викликає зміни у структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.
Статтею 9 вказаного Закону передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Тобто, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона має спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку, при цьому для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій. Водночас, наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів, а будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів виключно у разі фактичного здійснення платником податків господарської операції.
Як вбачається з матеріалів справи, та не спростовано податковим органом, відповідно до видаткових накладних №122 від 26.04.2017, №126 від 27.04.2017, №131 від 28.04.2017 року, №152 від 28.04.2017 та №137 від 04.05.2017 позивач продав ТОВ "Інтельман" (ТОВ "Гуттрейд") цукор в мішках загальною вагою 288 тон, на загальну суму 4 377 600,00 грн., в тому числі 72 900,00 грн. ПДВ. Відповідно до банківських виписок та згідно оборотно-сальдових відомостей по рахунку 361 "Розрахунки з вітчизняними покупцями та замовниками", картки рахунку 361 "Розрахунки з вітчизняними покупцями та замовниками" ТОВ "Інтельман" (ТОВ "Гуттрейд") сплатило на користь Позивача 4 377 600,00 грн., в тому числі 729 600,00 грн. ПДВ.
Вказані обставини підтверджені в акті перевірки та в судовому засіданні в ході дослідження зазначених первинних документів бухгалтерського обліку (договір, рахунки на оплату, видаткові накладні, довіреності, товарно-транспортні накладні, банківські виписки.
Відповідно до видаткової накладної №53 від 24.02.2015 позивач продав ТОВ "Акрополь Гарант Плюс" цукор в мішках загальною вагою 504,35 тон, на загальну суму 4 620 002,34 грн., в тому числі 770 000,39 грн. ПДВ. 
Відповідно до банківських виписок та згідно оборотно-сальдових відомостей по рахунку 361 "Розрахунки з вітчизняними покупцями та замовниками", картки рахунку 361 "Розрахунки з вітчизняними покупцями та замовниками" ТОВ "Акрополь Гарант Плюс" сплатило на користь Позивача 4 620 002,34 грн., в тому числі 770 000,39 грн. ПДВ.
Вказані обставини підтверджені в акті перевірки та в судовому засіданні в ході дослідження зазначених первинних документів бухгалтерського обліку (договір поставки з додатками, видаткова накладна, довіреність, товарно-транспортні накладні, банківські виписки.
Відповідно до видаткової накладної №50 від 24.02.2015 Позивач продав ТОВ "Рум Плюс" цукор в мішках загальною вагою 497,1 тони, на загальну суму 4 554 002,34 грн., а не 455 4002,69 як помилково зазначено в акті перевірки, в тому числі 759 000,45 грн. ПДВ, а не 75 900,45 грн. ПДВ як помилково зазначено в акті перевірки. Відповідно до банківських виписок та згідно оборотно-сальдових відомостей по рахунку 361 "Розрахунки з вітчизняними покупцями та замовниками", картки рахунку 361 "Розрахунки з вітчизняними покупцями та замовниками" ТОВ "Рум Плюс" сплатило на користь Позивача 4 554 002,34 грн., в тому числі 759 000,45 грн. ПДВ.
Вказані обставини підтверджені в акті перевірки та в судовому засіданні в ході дослідження зазначених первинних документів бухгалтерського обліку (рахунок на оплату, видаткова накладна, товарно-транспортні накладні, банківські виписки.
Відповідно до видаткової накладної №26 від 19.02.2016 Позивач продав ТОВ "Емерс" цукор в мішках загальною вагою 120,00 тон, на загальну суму 1 644 000,00 грн., в тому числі 274 000,00 грн. ПДВ. Відповідно до банківських виписок та згідно оборотно-сальдових відомостей по рахунку 361 "Розрахунки з вітчизняними покупцями та замовниками", картки рахунку 361 "Розрахунки з вітчизняними покупцями та замовниками" ТОВ "Емерс" сплатило на користь Позивача 1 644 000,00 грн., в тому числі 274 000,00 грн. ПДВ.
Вказані обставини підтверджені в акті перевірки та в судовому засіданні в ході дослідження зазначених первинних документів бухгалтерського обліку (договір поставки з додатками, видаткова накладна, довіреність, товарно-транспортні накладні, банківські виписки .
Натомість, податковий орган вказує, що такі правочини не мали реальних наслідків мають ознаки фіктивності, а тому сумарно отримані платником за такими операціями кошти в розмірі 15 195 605,00 грн. слід вважати "безповоротною фінансовою допомогою" та підлягали віднесенню платником до складу доходу за відповідні звіті періоди з огляду на таке.
По-перше, в ході перевірки підтверджено, що позивачем на підставі договорів поставки з ТОВ "Сігнет-Центр" від 10.02.2015 року, від 21.12.2015 року, від 24.11.2016 року та додатків до них отримувало поставки цукру у значних обсягах.
Так, згідно накладної №70 від 19.02.2015 року ТОВ "Сігнет-Центр" поставило Позивачу 2000,00 тон цукру, згідно накладної №553 від 21.12.2015 року - 8 300,00 тон, згідно накладної №1275 від 24.11.2016 року - 936,00 тон.
Як встановлено судом першої інстанції та не спростовано відповідачем при апеляційному оскарженні, зберігання вказаних матеріальних цінностей (цукру) за відповідними договорами зберігання здійснювалися на складах ТОВ "Сігнет-Центр". Дані обставини підтверджуються договорами відповідального зберігання від 10.02.2015 року, від 30.09.2015 року, актами прийому-передачі та актами виконання робіт (надання послуг) щодо зберігання цукру, який належав позивачу.
Крім того, як вірно встановлено судом першої інстанції та не заперечується податковим органом, господарські операції з придбання позивачем цукру в ТОВ "Сігнет-Центр" та послідуючі господарські операції позивача з реалізації (поставок) такого цукру ТОВ "Інтельман" (ТОВ "Гуттрейд"), ТОВ "Акрополь Гарант Плюс", ТОВ "Рум Плюс" та ТОВ "Емерс" вплинуло на податкові зобов`язання позивача з податку на додану вартість. 
Зокрема, проведеною перевіркою підтверджено, що позивач відобразив у своїх податкових деклараціях з податку на додану вартість за відповідні звітні періоди як податковий кредит, зумовлений сплатою такого податку при придбанні цукру у ТОВ "Сігнет-Центр", так і податкові зобов`язання, зумовлені отриманням відповідних сум податку на додану вартість при сплаті ТОВ "Інтельман" (ТОВ "Гуттрейд"), ТОВ "Акрополь Гарант Плюс", ТОВ "Рум Плюс" та ТОВ "Емерс" у вартості поставленого позивачем цукру. 
Однак, на думку податкового органу такі зобов`язання з податку на додану вартість, у зв`язку із визнанням правочинів нікчемними коригування не потребують. 
Також колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції щодо безпідставності посилань податкового органу щодо фіктивності діяльності ТОВ "Інтельман" (ТОВ "Гуттрейд") та ТОВ "Емерс", що підтверджується матеріалами досудового розслідування у кримінальних провадженнях відповідно №32016160000000140 та №32017100060000017.
Як вірно зауважено судом першої інстанції, наявність певного кримінального провадження щодо контрагента платника податків не можуть розцінюватися як беззаперечний факт, що підтверджує відсутність реальних правових наслідків всіх господарських операцій, здійснених між платником та ТОВ "Інтельман" (ТОВ "Гуттрейд") та ТОВ "Емерс".
Зібрані у кримінальному провадженні докази не є доказами в даній адміністративній справі в розумінні вимог КАС України, а вирок суду у конкретній кримінальній справі може слугувати підтвердженням нереальності операцій між позивачем як платником податку та його контрагентами (ТОВ "Інтельман" (ТОВ "Гуттрейд") та ТОВ "Емерс") лише за умови, що такий вирок містить посилання на конкретні господарські операції. 
Разом з тим, представниками податкового органу як до суду першої інстанції так і до апеляційної скарги не долучено до справи жодного вироку суду у зазначених кримінальних провадженнях які б містили посилання на спірні господарські операції з реалізації позивачем цукру вказаним контрагентам.
Більш того, в судових засідання представниками податкового органу зазначено, що такі кримінальні провадження порушено у 2016 році, однак на якій стадії розгляду такі перебувають на даний час їм не відомо. 
Як вірно зауважено судом першої інстанції, свічення свідків, підозрюваних, підсудних які викладені в протоколах їх допитів чи в протоколах судових засідань в межах кримінальних проваджень за правилами кримінального судочинства, не є автоматичними доказами в адміністративних справах та не можуть враховуватися податковим органом в ході проведення відповідних перевірок.
Така правова позиція наведена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2022 року у справі №160/3364/19, в постановах Верховного Суду від 19.11.2021 року у справі №160/568/20, від 10.10.2023 року у справі №420/24192/21, від 27.11.2023 року у справі №820/1425/17, від 31.05.2024 року у справі №826/9244/16.
Відповідно до вимог пп.14.1.257 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України безповоротна фінансова допомога - це:
- сума коштів, передана платнику податків згідно з договорами дарування, іншими подібними договорами або без укладення таких договорів;
- сума безнадійної заборгованості, відшкодована кредитору позичальником після списання такої безнадійної заборгованості;
- сума заборгованості одного платника податків перед іншим платником податків, що не стягнута після закінчення строку позовної давності;
- основна сума кредиту або депозиту, що надані платнику податків без встановлення строків повернення такої основної суми, за винятком кредитів, наданих під безстрокові облігації, та депозитів до запитання у банківських установах, а також сума процентів, нарахованих на таку основну суму, але не сплачених (списаних).
Відтак, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що кошти на загальну суму 15 195 605,00 грн, отримані позивачем у вигляді оплати вартості цукру за господарськими операції позивача з постачання такого цукру ТОВ "Інтельман" (ТОВ "Гуттрейд"), ТОВ "Акрополь Гарант Плюс", ТОВ "Рум Плюс" та ТОВ "Емерс" не можуть мати статусу "безповоротної фінансової допомоги" в розумінні вимог пп.14.1.257 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України та не підлягали врахуванню як дохід в розмірі 15 195 605,00 грн .
Крім того, правомірність висновку податкового органу про заниження платником доходу на загальну суму 37 910 184,00 грн. в результаті не здійснення дисконтування сум, які використовувалися платником у вигляду процентів за договорами позики, укладених з нерезидентом засновником фірми "Антеус Лімітед", сплата яких була відстрочена.
Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, податковим органом зроблено висновок, що позивачем як платником податку на прибуток занижено дохід на загальну суму 37 910 184,00 грн. через не відображення в податковому обліку процентного доходу за позиковими зобов`язаннями за договорами позики, укладеними з нерезидентом-засновником фірми "Антеус Лімітед".
Алгоритм проведеного податковим органом розрахунку заниження платником доходу на загальну суму 37 910 184,00 грн ґрунтується на тому, що довгострокова заборгованість, на яку нараховуються відсотки, має відображатися в бухгалтерському обліку і фінансовій звітності за поточною дисконтованою вартістю, а різницю між номінальною величиною заборгованості (сумою погашення) та теперішньою (дисконтованою) вартістю слід визначати в якості доходу, який безпосередньо призводить до збільшення об`єкта оподаткування податком на прибуток підприємств.
Тобто, основною умовою для такого донарахування заниженого платником доходу є наявність у такого платника довгострокової заборгованості, на яку нараховуються відсотки.
Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, між позивачем та фірмою "Антеус Лімітед" укладено ряд договорів позики, а саме:
- від 01.12.2011 року щодо позики грошових коштів у сумі 10 000 000 дол.США;
- від 12.03.2012 року щодо позики грошових коштів у сумі 10 000 000 дол.США;
- від 05.04.2012 року щодо позики грошових коштів у сумі 10 000 000 дол.США.
Як зазначено в п.2.6 договору позики №1 від 01.12.2011 року датою надання позики є дата надходження коштів а рахунок позичальника, а датою погашення позики зазначено 15 грудня 2014 року (п.3.1 договору).
Додатковим договором №2 від 30.01.2015 року дата погашення позики була змінена на 25.03.2015 року.
Як зазначено в п.2.6 договору позики №2 від 12.03.2012 року датою надання позики є дата надходження коштів а рахунок позичальника, а датою погашення позики зазначено 15 грудня 2014 року (п.3.1 договору).
Як зазначено в п.2.6 договору позики №3 05.04.2012 року датою надання позики є дата надходження коштів а рахунок позичальника, а датою погашення позики зазначено 15 грудня 2014 року (п.3.1 договору).
Реєстрація вказаних договорів позики здійснена в Національному банку України, що підтверджується відповідними реєстраційними договорами.
Відповідно до вимог пункту 4 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 11 "Зобов`язання", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31 січня 2000 р. №20 довгострокові зобов`язання - всі зобов`язання, які не є поточними зобов`язаннями, а поточні зобов`язання - зобов`язання, які будуть погашені протягом операційного циклу підприємства або повинні бути погашені протягом дванадцяти місяців, починаючи з дати балансу.
Як вже зазначалося, алгоритм проведеного податковим органом розрахунку заниження платником доходу на загальну суму 37 910 184,00 грн. ґрунтується на необхідності довгострокову заборгованість, на яку нараховуються відсотки, відображати в бухгалтерському обліку і фінансовій звітності за поточною дисконтованою вартістю.
Ні в акті перевірки ні в поясненнях представників податкового органу в судовому засіданні не наведено жодних обґрунтувань правомірності таких доводів.
Разом з тим, в актів перевірки наведено розрахунок фінансового доходу платника від дисконтування суми заборгованості і зазначено, що такі суми визначалися за формулою PV = FV / (1 + i)^n, де FV майбутня вартість, i ставка дисконтування, а n строк (кількість періодів).
Суд погоджується із доводами податкового органу, що обов`язок дисконтування довгострокової заборгованості випливає із положень п.12 НП(С)БО 10 «Дебіторська заборгованість» та п.8 НП(С)БО 11 «Зобов`язання». Оцінка довгострокової заборгованості здійснюється із застосуванням наведеної вартості, яка виходить шляхом дисконтування майбутніх платежів, які передбачаються для погашення цього зобов`язання (див. п. 4 НП(С)БО 11). Важливо, що підлягають дисконтуванню лише фінансові довгострокові зобов`язання. Прикладами таких боргів є зобов`язання щодо відвантажених чи отриманих товарів, позики, векселі, облігації, а також заборгованості за депозитами чи кредитами у банках.
Так, в пункті 12 Національного положення (стандарт) бухгалтерського обліку 10 "Дебіторська заборгованість", затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 08.10.99 №237 (в редакції на час спірних відносин), прямо зазначено, що частина довгострокової дебіторської заборгованості, яка підлягає погашенню протягом дванадцяти місяців з дати балансу, відображається на ту саму дату в складі поточної дебіторської заборгованості.
Довгострокова дебіторська заборгованість, на яку нараховуються проценти, відображається в балансі за їхньою теперішньою вартістю. Визначення теперішньої вартості залежить від виду заборгованості та умов її погашення.
Приписи пункту 9 Національного положення (стандарт) бухгалтерського обліку 11 "Зобов`язання", затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 31.01.2000року №20 ( в редакції на час спірних відносин) передбачають, що зобов`язання, на яке нараховуються відсотки та яке підлягає погашенню протягом дванадцяти місяців з дати балансу, слід розглядати як довгострокове зобов`язання, якщо первісний термін погашення був більше ніж дванадцять місяців та до затвердження фінансової звітності існує угода про переоформлення цього зобов`язання на довгострокове.
Разом з тим, в оскаржуваному податковому повідомленні-рішенні не зазначено, що порушення платником, Позивачем у справі, саме вказаних вимог Національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку призвели до завищення від`ємного значення об`єкту оподаткування з податку на прибуток.
Більш того, зазначені правові норми Національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку не містять алгоритму (формули) розрахунку фінансового доходу платника від дисконтування суми заборгованості.
Суд враховує доводи представників Позивача, що застосована Відповідачем формула розрахунку фінансового доходу платника від дисконтування суми заборгованості визначена лише Міжнародним стандартом фінансової звітності 9 "Фінансові інструменти", які платником не застосовувалися і не підлягали застосуванню.
Безспірно, як вже зазначалося судом, відповідно до підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 ПК України об`єктом оподаткування для цілей податку на прибуток підприємств є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього розділу.
Відповідно до підпункту 14.1.267 пункту 14.1 статті 14 ПК України позика - грошові кошти, що надаються резидентами, які є фінансовими установами, або нерезидентами, крім нерезидентів, які мають офшорний статус, позичальнику на визначений строк із зобов`язанням їх повернення та сплатою процентів за користування сумою позики.
Методологічні засади формування в бухгалтерському обліку інформації про доходи підприємства та її розкриття у фінансовій звітності визначає Національне положення (стандарт) бухгалтерського обліку 15 "Дохід", затверджене наказом Міністерства фінансів України від 29 листопада 199 року №290 (надалі також - П(С)БО 15 "Доходи").
Відповідно до пункту 5 П(С)БО 15 "Дохід" дохід визнається під час збільшення активу або зменшення зобов`язання, що зумовлює зростання власного капіталу (за винятком зростання капіталу за рахунок внесків учасників підприємства), за умови, що оцінка доходу може бути достовірно визначена.
Пунктом 21 П(С)БО 15 визначено, що дохід відображається в бухгалтерському обліку в сумі справедливої вартості активів, що отримані або підлягають отриманню.
Відповідно до Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 11 "Зобов`язання", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31 січня 2000 року №20, з метою бухгалтерського обліку зобов`язання поділяються на: довгострокові; поточні; непередбачені зобов`язання; доходи майбутніх періодів.
Поточні зобов`язання - це зобов`язання, які будуть погашені протягом операційного циклу підприємства або повинні бути погашені протягом дванадцяти місяців, починаючи з дати балансу.
Довгострокові зобов`язання - це всі зобов`язання, які не є поточними зобов`язаннями. Довгострокові зобов`язання, на які нараховуються відсотки, відображаються в балансі за їх теперішньою вартістю. Визначення теперішньої вартості залежить від умов та виду зобов`язання.
Теперішня вартість - це дисконтована сума майбутніх платежів (за вирахуванням суми очікуваного відшкодування), яка, як очікується, буде необхідна для погашення зобов`язання в процесі звичайної діяльності підприємства.
Сума погашення - це недисконтована сума грошових коштів або їх еквівалентів, яка, як очікується, буде сплачена для погашення зобов`язання в процесі звичайної діяльності підприємства.
Зобов`язання визнається, якщо його оцінка може бути достовірно визначена та існує ймовірність зменшення економічних вигод у майбутньому внаслідок його погашення. Якщо на дату балансу раніше визнане зобов`язання не підлягає погашенню, то його сума включається до складу доходу звітного періоду.
Відповідно до наведених у пунктів 4 Національного положення (стандарту) бухгалтерського обліку 13 "Фінансові інструменти", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 30 листопада 2001 року №559 (надалі також - П(С)БО 13), термінів:
Фінансовий інструмент - контракт, який одночасно приводить до виникнення (збільшення) фінансового активу в одного підприємства і фінансового зобов`язання або інструмента власного капіталу в іншого.
Фінансові інвестиції - активи, які утримуються підприємством з метою збільшення прибутку (відсотків, дивідендів тощо), зростання вартості капіталу або інших вигод для інвестора.
Фінансове зобов`язання - контрактне зобов`язання:
а) передати грошові кошти або інший фінансовий актив іншому підприємству;
б) обмінятися фінансовими інструментами з іншим підприємством на потенційно невигідних умовах.
Фінансове зобов`язання, призначене для перепродажу - фінансове зобов`язання, що виникає внаслідок випуску фінансового інструмента з метою її подальшого продажу для отримання прибутку від короткотермінових коливань його ціни та/або винагороди посередника.
Відповідно до пункту 6 П(С)БО 13 фінансові активи включають: грошові кошти, не обмежені для використання, та їх еквіваленти; дебіторську заборгованість, не призначену для перепродажу; фінансові інвестиції, що утримуються до погашення; фінансові активи, призначені для перепродажу; інші фінансові активи.
Згідно з пунктом 29 П(С)БО 13 фінансові інструменти первісно оцінюють та відображають за їх фактичною собівартістю, яка складається із справедливої вартості активів, зобов`язань або інструментів власного капіталу, наданих або отриманих в обмін на відповідний фінансовий інструмент, і витрат, які безпосередньо пов`язані з придбанням або вибуттям фінансового інструмента (комісійні, обов`язкові збори та платежі при передачі цінних паперів тощо).
Пункт 30 цього Положення передбачає, що на кожну наступну після визнання дату балансу фінансові активи оцінюються за їх справедливою вартістю.
Крім того, за змістом пункту 31 П(С)БО 13 на кожну наступну після визнання дату балансу фінансові зобов`язання оцінюються за амортизованою собівартістю, крім фінансових зобов`язань, призначених для перепродажу, і зобов`язань за похідними фінансовими інструментами.
Таким чином, Національне положення (стандарт) бухгалтерського обліку 13 "Фінансові інструменти" не передбачає порядку визначення справедливої вартості та не розглядає й методологію обліку щодо короткострокових та довгострокових фінансових зобов`язань.
У спірних відносинах, зі змісту акта перевірки та пояснень представників сторін вбачається, що контролюючим органом здійснено дисконтування за формулою, що встановлено Міжнародним стандартом фінансової звітності.
Однак, слід ураховувати, що частиною третьою статті 12-1 Закону №996-ХІV встановлено, що підприємства, крім тих, що зазначені в частині другій цієї статті, самостійно визначають доцільність застосування міжнародних стандартів для складання фінансової звітності та консолідованої фінансової звітності. Тобто, Позивач, як особа, бухгалтерський облік якої базується на національних стандартах (положеннях) бухгалтерського обліку, а не на міжнародних стандартах фінансової звітності, з урахуванням того, що національними стандартами (положеннями) бухгалтерського обліку не визначено методологію щодо визначення справедливої та амортизованої вартості фінансових зобов`язань, не зобов`язаний визначати таку методологію оцінки фінансових зобов`язань самостійно. В свою чергу, контролюючий орган не має права визначати цю методику та давати вказівки такому платнику податків (який керується виключно національними стандартами (положеннями) бухгалтерського обліку) щодо методики, про що було зазначено у постанові Верховного Суду від 10 вересня 2021 року у справі №160/6203/20.
Таким чином, визначення національних стандартів не дозволяє застосувати міжнародні стандарти обліку у разі відсутності методів ведення обліку в національних стандартах. Тому позиція контролюючого органу щодо посилання на міжнародні стандарти у разі, коли підприємство здійснює облік за національними стандартами, є неправомірною та не відповідає положенням Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».
Отже, застосований податковим органом розрахунок за формулою дисконтування заборгованості позивача є неправомірним, оскільки ґрунтується на нормах міжнародного стандарту фінансового обліку, в той час як Позивач застосовує національне положення бухгалтерського обліку.
Аналогічний правовий висновок викладено в поставові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 28 квітня 2021 року у справі № 640/13685/19.
Подібні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 04 січня 2023 року у справі № 640/10524/20, від 26 липня 2023 року № 640/15028/19 та від 06 березня 2024 року у справі №160/10420/20.
Відтак, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що доводи податкового органу про заниження платником доходу на загальну суму 37 910 184,00 грн в результаті не здійснення дисконтування сум, які використовувалися платником у вигляду процентів за договорами позики, укладених з нерезидентом засновником фірми "Антеус Лімітед", сплата яких була відстрочена. не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду.
Також, обґрунтовуючи правомірність винесення спірного податкового повідомлення-рішення податковий орган стверджує, що позивачем всупереч вимогам пп.140.5.4 п.140.5 статті 140 Податкового Кодексу України не збільшив на 30% фінансовий результат податкового звітного періоду від процентів на загальну суму 14 729 417,77 грн., нарахованих у 2016 році на позики отримані за договорами позики, укладених з нерезидентом засновником фірми "Антеус Лімітед".
Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції дійшов висновку, що такі доводи податкового органу є цілком обґрунтованими, а спірне податкове повідомлення – рішення у цій частині є правомірним та скасуванню не підлягає. 
Колегія суддів критично оцінює такі висновки суду першої інстанції з огляду на наступне. 
Приписами пп.140.5.4 п.140.5 статті 140 Податкового Кодексу України встановлено, що фінансовий результат податкового (звітного) періоду збільшується на суму 30 відсотків вартості товарів, у тому числі необоротних активів, робіт та послуг (крім зазначених у пункті 140.2 та у підпункті 140.5.6 цього пункту та операцій, які визнані контрольованими відповідно до статті 39 цього Кодексу), придбаних у нерезидентів (в тому числі нерезидентів - пов`язаних осіб), що зареєстровані у державах (на територіях), зазначених у підпункті 39.2.1.2 пункту 39.2 статті 39 цього Кодексу.
З аналізу даної норми чітко вбачається обов`язок платника податку збільшити свій фінансовий результат на суму 30 відсотків вартості товарів, у тому числі необоротних активів, робіт та послуг придбаних у нерезидентів. 
Поряд із цим, у даному випадку мав місце укладений із нерезидентом договорів позики, суть якого зводиться до отримання грошових коштів, з їх подальшим поверненням з урахуванням нарахованих відсотків за користування такими. 
Позивач за такими договорами позики не придбавав товари, у тому числі необоротні активи, роботи чи послуги, натомість, здійснено виплату на користь нерезидента відсотки за користування кредитом. При цьому, питання оподаткування процентів за борговими зобов`язаннями вирішено у п. 140.1 та 140.2 ст. 140 ПК України. 
Приписи пп.140.5.4 п.140.5 статті 140 Податкового Кодексу України місять чітку вказівку про неможливість їх застосування до операції зазначених у пункті 140.2 та у підпункті 140.5.6 цього кодексу, а відтак, як доводи податкового органу так і висновки суду першої інстанції у цій частині є безпідставними. 
Відтак, у даному випадку, у даному випадку не має значення чи доведено товариством, що сума боргових зобов`язань платника, визначених в пункті 140.1 цієї статті, що виникли за операціями з пов`язаними особами-нерезидентами, перевищувала суму власного капіталу більш ніж в 3, 5 рази, оскільки дана обставина не є визначальною при встановленні різниці між договором позики та договором купівлі-продажу. 
Крім того, як вбачається із змісту акту перевірки та відповідно до пояснень представників податкового органу, платник до складу рядка 3.2.4 додатку РІ до уточненої декларації з податку на прибуток за 2015 рік включив від`ємне значення об`єкта оподаткування за 2014 рік (з урахуванням не включених раніше витрат) і 25% витрат за 2011 рік, що сумарно складає 11 089 834,00 грн.
Позивач визнає, що такі витрати за 2014 рік і 25% від витрат за 2011 рік не були включені та відображені у складі уточнюючою декларації за 2014 рік виключно по тій причині, що форма декларації за 2014 рік втратила чинність і у позивача була відсутня технічна можливість подати уточнюючий розрахунок за 2014 рік.
Відповідач не оспорює та матеріалами справи підтверджується, що позивач за результатами 2014 року, мав, у тому числі, витрати, які він не задекларував у декларації з податку на прибуток за 2014 рік, у розмірі 11089 834,00 грн, які включають у себе: 618 361,00 грн адміністративних витрат? 4 294 355,00 грн фінансових витрат відповідно до пп. 138.10.5. Податкового кодексу (в редакції станом на 2014 рік)? 6177 118,00 грн від`ємного значення курсових різниць відповідно до пп. 153.1.3. Податкового кодексу
За приписами пункту 3 підрозділу 4 розділу XX "Перехідні положення" Податкового кодексу України якщо результатом розрахунку об`єкта оподаткування платника податку за наслідками 2011 податкового року є від`ємне значення, то сума такого значення підлягає включенню до витрат звітного (податкового) періоду I півріччя 2012 року та наступних звітних періодів, що припадають на 2012-2014 роки або зменшує фінансовий результат до оподаткування звітних (податкових) періодів, починаючи з 2015 року до повного погашення такого від`ємного значення.
Приписами п. 50.1 ст. 50 ПК України встановлено, що у разі якщо у майбутніх податкових періодах (з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу) платник податків самостійно (у тому числі за результатами електронної перевірки) виявляє помилки, що містяться у раніше поданій ним податковій декларації (крім обмежень, визначених цією статтею), він зобов`язаний надіслати уточнюючий розрахунок до такої податкової декларації за формою чинного на час подання уточнюючого розрахунку.
Платник податків має право не подавати такий розрахунок, якщо відповідні уточнені показники зазначаються ним у складі податкової декларації за будь-який наступний податковий період, протягом якого такі помилки були самостійно (у тому числі за результатами електронної перевірки) виявлені.
Відтак, колегія суддів погоджується з доводами позивача, що відображення товариством перелічених витрат в уточнюючій декларації з податку на прибуток за 2015 рік, поданій 09.02.2017, повністю відповідає податковому законодавству. При цьому, податковим органом не наведено жодних обґрунтування щодо причин зменшення від`ємного значення об`єкта оподаткування на цю суму, а також підстав чи обставин, що позбавляють позивача права на віднесення такої суми до витрат підприємства. 
Зі змісту ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
За змістом частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Розглянувши доводи викладені в апеляційних скаргах, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що судове рішення постановлено при неповному з`ясуванні обставин справи та з помилковим застосуванням норм матеріального права, а тому апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню в частині відмови у задоволенні позовних вимог, та прийняттю у цій частині нового рішення, згідно з яким адміністративний позов слід задовольнити. Натомість апеляційна скарга податкового органу є необґрунтованою та задоволенню не підлягає. 
Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2025 року у справі за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Сігнет Холдинг" до Головного управління ДФС у м. Києві, Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправним і скасування податкового повідомлення-рішення від 14.03.2018 №0002991401 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Сігнет Холдинг" на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2025 року у справі за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Сігнет Холдинг" до Головного управління ДФС у м. Києві, Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправним і скасування податкового повідомлення-рішення від 14.03.2018 №0002991401 задовольнити.
Рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2025 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати та прийняти у цій частині нову постанову якою позов товариства з обмеженою відповідальністю "Сігнет Холдинг" задовольнити у повному обсязі. 
В іншій частині рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2025 року залишити без змін. 
Стягнути на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Сігнет Холдинг" судові витрати із сплати судового збору в розмірі 184 810,30 грн за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у м. Києві.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.

Суддя-доповідач  	О. О. Беспалов	
Суддя 	В. Ю. Ключкович	
Суддя	О. В. Епель 	

(Повний текст постанови складено 29.05.2026)