ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2026 року
м. Київ

справа № 686/25413/22

провадження № 61-9065св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:
позивач -ОСОБА_1 , 
відповідачі: Приватне підприємство виробничого підприємства «Скорпіум», Державна інспекція архітектури та містобудування України,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 березня 2025 року у складі судді Заворотної О. Л. та постанову Хмельницького апеляційного суду від 12 червня 2025 року у складі колегії суддів: Костенка А. М., Гринчука Р. С., Спірідонової Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Приватного підприємства виробничого підприємства (далі - ППВП) «Скорпіум», Державної інспекції архітектури та містобудування України про визнання незаконним та скасування повідомлення, визнання незаконною та скасування реєстрації декларації про готовність, припинення права власності, знесення господарського приміщення.

Позовна заява мотивована тим, що йому на праві власності належить житловий будинок, що розташований у АДРЕСА_1 . По сусідству, на АДРЕСА_2 , ППВП «Скорпіум» до 2017 року проводило будівництво одноповерхової господарської споруди виключно на першому поверсі. Під час проведення перевірки Управлінням державної Архітектурно-будівельної інспекції (далі - ДАБІ) у Хмельницькій області 06 червня 2017 року було встановлено, що це будівництво проводиться самочинно.
Незважаючи на вказане, відповідач у 2020 році продовжив будівництво і уже будує другий поверх господарської споруди, та порушує його право на отримання природного освітлення у житловому будинку. 
Зазначав, що у 2020 році звернувся до Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області з позовом про припинення дії, яка порушує право. 11 листопада 2020 року у справі № 686/25711/20 з метою забезпечення позову було зупинено будівництво другого поверху. Під час розгляду справи відповідачем надано копію повідомлення про початок виконання будівельних робіт за вказаною адресою, яка була зареєстрована ДАБІ 08 травня 2020 року за № ХМ061201290259, при чому починаючи з 20 березня 2020 року ДАБІ знаходиться в стані припинення та не мав права вчиняти таких дій. У цьому повідомленні забудовник посилається на отримання 13 липня 2018 року за № 191 від міської влади містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва.
Позивач посилався, що отримавши копії вказаних містобудівних умов, ознайомившись із ними, він виявив, що відповідно до вказаних містобудівних умов та обмежень для проектування встановлено було при визначенні мінімально допустимих відстаней від об`єкта, що проектується, до існуючих будинків та споруд, врахувати нормативні розриви відповідно до ДБН 360-92 Містобудування. Планування та забудови міських та сільських поселень ДБН В 1.1-7-2016 «Пожежна безпека об`єктів будівництва» інших будівельних норм, державних стандартів норм і правил нормативної інсоляції та освітленості приміщень об`єкту будівництва та приміщень будинків на суміжних ділянках, що повністю відповідає статті 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».
Не зважаючи на такі вимоги, викладені в містобудівних умовах, відповідач у порушення норм ДБН отримав та затвердив проект будівництва виконаний проектантом ОСОБА_2 , який у пояснювальній записці вказав, що оточуючу забудову земельної ділянки складають будівлі комерційного та виробничого призначення. При тому знаючи, що на сусідній земельній ділянці, що межує з будівництвом, знаходиться житловий будинок, а будівництво буде здійснюватись впритул до нього.
У даний час через здійснення відповідачем господарського будівництва, він не може використовувати житловий будинок відповідно до його цільового призначення, тобто постійно проживати у ньому, чим відповідач перешкоджає йому у користуванні майном.
У листопаді 2022 року він звертався до Головного управління Державної служби з надзвичайних ситуацій у Хмельницькій області, який ознайомившись із даним будівництвом на місці, надав відповідь про те, що протипожежна відстань між будинками у відповідності до таблиці 15.2 ДБН Б.2.2-12:2019 не менше 6 м.
Про неможливість проживання в цьому будинку свідчить висновок експерта № 847ед/021, який було виготовлено на його замовлення, в якому встановлено, що огороджувальні конструкції суміжної будівлі повністю закривають віконний проріз приміщення кухні житлового будинку від потрапляння природного освітлення, що порушує законодавство, а також атмосферні опади з покрівлі суміжної будівлі безперешкодно потрапляють на покрівлю житлового будинку на АДРЕСА_1 . Порушення законодавства вбачається з акту обстеження об`єкту за адресою: АДРЕСА_1 , від 13 вересня 2021 року, складеного Управлінням з питань Державного Архітектурно-будівельного контролю Хмельницької міської ради. У подальшому, це управління Хмельницької міської ради звернулося до Державної інспекції Архітектури та містобудування України, яка не провела позапланову перевірку та не вжила ніяких дій щодо незаконного будівництва.

Ураховуючи викладене, з урахуванням уточнень, ОСОБА_1 просив суд:
- визнати незаконним та скасувати повідомлення про початок виконання будівельних робіт щодо об`єктів, що за класом наслідків належать до об`єктів з незначними наслідками СС1 про зміну даних у повідомленні про початок виконання будівельних робіт щодо об`єктів, що за класом наслідків належать до об`єктів, що за класом наслідків належать до об`єктів з незначними наслідками (CC1), зареєстрованого 08 травня 2020 року № ХМ061201290259 управлінням ДАБІ у Хмельницькій області, поданого ППВП «Скорпіум»;
- знести господарське приміщення, що будується відповідно до повідомлення, зареєстрованого управлінням ДАБІ у Хмельницькій області від 08 травня 2020 року № ХМ061201290259 і знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 318,91 кв. м.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій 

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 березня 2025 року, залишеним без змін постановою Хмельницького апеляційного суду 
від 12 червня 2025 року, у позові ОСОБА_1 до ППВП «Скорпіум», Державної інспекції архітектури та містобудування України про визнання незаконним та скасування повідомлення, визнання незаконною та скасування реєстрації декларації про готовність, припинення права власності, знесення господарського приміщення відмовлено.

Судові рішення мотивовано, що будівництво житлового будинку, належного позивачу, на межі земельних ділянок також призвело до виникнення тих обставин, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, при цьому позивач не довів неможливості усунути вказані порушення, допущені при будівництві відповідачем господарської будівлі, в інший спосіб, шляхом перебудови господарської будівлі чи знесення лише надбудови, а тому немає підстав для застосування такої крайньої міри реагування, як знесення.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у липні 2025 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 березня 2025 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 12 червня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували, що ППВП «Скорпіум» при будівництві спірного приміщення допустив численні грубі порушення ДБН, а також інші порушення його прав, будівництво є самочинним.
Суди не врахували, що другий поверх спірного будівництва було побудовано за наявності судової заборони у справі № 686/25711/20.

Відзив на касаційну скаргу відповідач до суду не подав.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 03 вересня 2025 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано цивільну справу із суду першої інстанції. 

19 вересня 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

2. Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України. 

Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень заявник вказує неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 22 квітня 2020 року у справі № 725/5630/15-ц, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Частиною першою статті 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» передбачено, що будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об`єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному Законом України «Про регулювання містобудівної документації».

Положенням частини другої статті 8 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено, що планування та забудова земельних ділянок здійснюється їх власниками чи користувачами в установленому законодавством порядку.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України об`єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї із наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; відсутній належний дозвіл на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил.

За змістом частин четвертої та сьомої статті 376 ЦК України залежно від ознак самочинного будівництва особи, зазначені у цих пунктах, можуть вимагати від особи, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво: знесення самочинно збудованого об`єкта або проведення перебудови власними силами або за її рахунок; приведення земельної ділянки в попередній стан або відшкодування витрат.

З урахуванням змісту зазначеної норми у поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України позивачами за такими вимогами можуть бути відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування та інші особи, право власності яких порушено самочинним будівництвом.

Отже, за змістом статті 376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою. Такий висновок узгоджується з нормами статей 3, 15, 16 ЦК України, статті 4 ЦПК України згідно з якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 19 листопада 2014 року у справі № 6-180цс14, а також неодноразово була підтримана Верховним Судом, зокрема у постановах: від 10 квітня 2019 року у справі № 127/27333/16-ц (провадження № 61-663св18), від 24 липня 2019 року у справі № 369/8107/15-ц (провадження № 61-30914св18), від 20 листопада 2019 року у справі № 685/1537/17-ц (провадження № 61-13076св19).

Збудований об`єкт нерухомості може бути знесений особою, яка здійснила самочинне будівництво, або за її рахунок лише на підставі судового рішення у випадках, передбачених частинами четвертою та сьомою статті 376 ЦК України, а саме: якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, що здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці; якщо така забудова порушує права інших осіб; якщо проведення перебудови об`єкта є неможливим; особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, відмовляється від проведення перебудови відповідно до прийнятого судом рішення.

У пунктах 5, 22, 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» судам роз`яснено, що, розглядаючи позови про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості відповідно до вимог статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та положень частини сьомої статті 376 ЦК України, мають встановлювати, чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова об`єкта та чи відмовляється ця особа від такої перебудови.
Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.
Знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), допустиме лише за умови, якщо неможливо здійснити перебудову нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Частиною першою статті 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Встановивши, що ОСОБА_1 14 червня 2018 року надав нотаріально завірене погодження на надбудову до нежитлового приміщення на АДРЕСА_2 , власником якого є ППВП «Скорпіум», у жовтні 2001 року ОСОБА_1 та ВППП « Скорпіум » взаємно погодили один одному будівництво підпірних стін будинків на межі сумісних земельних ділянок, будівництво ППВП «Скорпіум» господарської будівлі, фактично, було погоджено з позивачем, який вказав, що його права на користування житловим будинком порушуються саме надбудовою другого поверху, при цьому не довів неможливості реконструкції спірної забудови, чи знесення лише її другого поверху, врахувавши, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Доводи касаційної скарги про те, що ППВП «Скорпіум» при будівництві спірного приміщення допустив численні грубі порушення ДБН, а також інші порушення прав позивача, а також те, що другий поверх спірного будівництва було побудовано за наявності судової заборони у справі № 686/25711/20, не спростовують висновків судів попередніх інстанцій про те, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою та можливе лише у разі неможливості здійснення перебудови, що не було доведено позивачем, незважаючи на те, що це було його процесуальним обов`язком відповідно до статей 12, 81 ЦПК України.

Посилання заявника на неврахування судами попередніх інстанцій правових висновків Верховного Суду, є безпідставними, оскільки в наведених справах були встановлені інші фактичні обставини.

Отже, доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права, зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції. 
Наведені у касаційній скарзі заявника доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка в зазначеній частині ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість їх судових рішень не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 березня 2025 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 12 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Р. А. Лідовець
І. Ю. Гулейков 
Д. Д. Луспеник