Справа № 495/4091/26
№ провадження 3/495/1270/2026

ПОСТАНоВА 
ІМЕНЕМ УКрАЇНи

02 липня 2026 року	м. Білгород-Дністровський	

Білгород – Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:
головуючої – одноособово судді Прийомової О.Ю.
за участю секретаря – Чибукової О.В.
Справа № 495/4091/26
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Білгород-Дністровському Одеської області матеріали, що надійшли від відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України про притягнення до адміністративної відповідальності: 
ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 

за ч.1 ст. 204-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення, 

ВСТАНОВИВ:

 
До Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області надійшли матеріали від відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 204-1 КУпАП  ОСОБА_1 .
З матеріалів справи вбачається, що 18 травня 2026 близько 07 год 15 хв, в пункті пропуску через державний кордон «Паланка-Маяки-Удобне», під час здійснення прикордонного контролю осіб на в`їзд з України було виявлено громадянина України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який здійснив спробу незаконного перетину державного кордону України в пункті пропуску через державний кордон без відповідних документів, а саме з використанням паспорта громадянина Ізраїлю, будучи у правових відносинах з Україною, громадянином України згідно ст. 2 Закону України «про громадянство України». Своїми діями порушив вимоги ч. 2 ст. 6 Закону України «Про прикордонний контроль», затвердженого 05.11.2009 року № 1710-VI, ст. 2, 3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», затвердженого 21.01.1994 року № 3857-XII, п. 2 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затверджених Постановою КМУ від 27.01.1995 № 57, тобто вчинив правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.1ст. 204-1 КУпАП. 
У судове засідання  ОСОБА_1 не з`явився. Надав додаткові пояснення, у яких зазначає, що надав на перевірку закордонний паспорт громадянина Ізраїлю, бо у його закордонного паспорта громадянина України збіг термін дії. Крім того, він загалом не знав, що законодавством імперативно передбачено обов`язок надавати саме закордонний паспорт громадянина України.
Враховуючи викладене, просить провадження у справі закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП.
Справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.
Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.
У зв`язку з чим, згідно зі ст. 268 КУпАП, суд розглядає справу за відсутності особи, відносно якої складений протокол, належним чином повідомленої про день та час судового розгляду справи, за наявними матеріалами справи.
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про можливість розгляду справи за відсутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.
Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного.
Відповідно до положень ч. 1 та 2 ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.
Провадження у справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.
Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають істотне значення для правильного вирішення справи.
Статтею 251 КУпАП передбачено, що доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Відповідно до ч. 1 ст. 204-1 КУпАП перетинання або спроба перетинання державного кордону України будь-яким способом поза пунктами пропуску через державний кордон України або в пунктах пропуску через державний кордон України без відповідних документів або з використанням підробленого документа чи таких, що містять недостовірні відомості про особу, чи без дозволу відповідних органів влади -
тягнуть за собою накладення штрафу від двохсот до п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або адміністративний арешт на строк до п`ятнадцяти діб, з конфіскацією знарядь і засобів вчинення правопорушення.
Диспозиція ч.1 ст.204-1 КУпАП передбачає відповідальність за перетинання або спробу перетинання державного кордону України будь-яким способом поза пунктами пропуску через державний кордон України або в пунктах пропуску через державний кордон України без відповідних документів або з використанням підробленого документа чи таких, що містять недостовірні відомості про особу, чи без дозволу відповідних органів влади.
Тобто об`єктивна сторона складу даного адміністративного правопорушення виражається у перетинанні або спробі перетинання державного кордону України одним із наступних способів: 1) поза пунктами пропуску через державний кордон України; 2) в пунктах пропуску через державний кордон України без відповідних документів; 3) в пунктах пропуску через державний кордон України з використанням підробленого документа чи таких, що містять недостовірні відомості про особу; 4) в пунктах пропуску через державний кордон України без дозволу відповідних органів влади.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 у пункті пропуску через державний кордон надав паспорт громадянина Ізраїлю, будучи у правових відносинах з Україною, громадянином України.
Відповідно до ст. 4 Конституції України проголошено, що в Україні існує єдине громадянство.
Поняття єдиного громадянства визначається у ч. 1 ст. 2 Закону України від 18.01.2001 року № 2235-ІІІ «Про громадянство України», як один із принципів законодавства України про громадянство. Якщо громадянин України набув громадянство іншої держави або держав, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України. Якщо іноземець набув громадянство України, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України.
Регулювання порядку здійснення права громадянами України на перетинання державного кордону здійснює Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», відповідно до цього Закону Кабінетом Міністрів України встановлюються правила перетинання державного кордону громадянами України.
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» документами, що дають право громадянину України на виїзд з України і в`їзд в Україну, є: паспорт громадянина України для виїзду за кордон; дипломатичний паспорт України; службовий паспорт України; посвідчення особи моряка; посвідчення члена екіпажу; посвідчення особи на повернення в Україну (дає право на в`їзд в Україну). У передбачених міжнародними договорами України випадках замість документів, зазначених у частині першій цієї статті, для виїзду з України і в`їзду в Україну можуть використовуватися інші документи.
Згідно з ст. 3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» перетинання державного кордону громадянами України здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред`явлення одного з документів, зазначених у ст. 2 цього закону. Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України.
Згідно із п. 2 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, перетинання громадянами України державного кордону здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю, якщо інше не передбачено законом, за одним з таких документів, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну: 1) паспорт громадянина України для виїзду за кордон; 2) дипломатичний паспорт; 3) службовий паспорт; 4) проїзний документ дитини (чинний протягом строку, на який він виданий); 5) посвідчення особи моряка; 6) посвідчення члена екіпажу.
Тому, виходячи із принципу єдиного громадянства, виїзд і в`їзд на територію України громадянами України за пред`явленням паспортів, виданих на ім`я громадян іноземної держави, суперечить ст. 3 Закону України «Про порядок виїзду і в`їзду в Україну громадян України».
Встановивши правовий зв`язок фізичної особи з державою Україна, тобто належність особи, яка перетинає державний кордон в пункті пропуску за документом громадянина іноземної держави, до громадянства України, службові особи ДПСУ зобов`язанні керуватись правовою нормою п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про громадянство України», якщо громадянин України набув громадянство (підданство) іншої держави або держав, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України.
Враховуючи викладене, з урахуванням рапортів, що містяться у матеріалах справи, суд приходить до висновку про наявність у діях ОСОБА_1 об`єктивної сторони правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204-1 КУпАП.
Разом з тим, суд враховує, що суб`єктивна сторона незаконного перетинання державного кордону передбачає наявність прямого умислу, тобто виражається в навмисній формі вини, коли особа розуміє, що незаконно перетинає ДКУ та бажає вчинити такі протиправні дії.
Відповідно пояснень у протоколі про адміністративне правопорушення ПдРУ № 004540Е від 18 травня 2026 року ОСОБА_1 поїхав на постійне місце проживання в Ізраїль з України у 1991 році. Декілька разів приїжджав до України, надаючи закордонний паспорт громадянина України, поки він не закінчився. Зараз в`їжджає в Україну з використання закордонного паспорта громадянина Ізраїлю, у зв`язку із тим, що український закінчився.
Обставини, викладені у поясненнях підтверджується довідкою, згідно з якою паспорт громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_3 виданий 19.06.2014, дійсний до 19.06.2024.
У додаткових поясненнях, наданих до суду, особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 повторно звертає увагу, що умислу на незаконний перетин кордону не мав, про обов`язок надавати саме закордонний паспорт громадянина України не знав.
Суд відхиляє як неспроможні доводи ОСОБА_1 щодо необізнаності із приписами законодавства, з огляду на положення ст. 68 Конституції України, які встановлюють: «кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності».
Водночас, врахуванню підлягають доводи ОСОБА_1 про відсутність умислу, які є послідовними та узгодженими, як у первинних поясненнях від 18.05.2026, так і в додаткових від 25.05.2026.
Так, відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 22.12.2010 року № 23-рп/2010 адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до неї ґрунтується на конституційних принципах і правових презумпціях, в тому числі, і закріпленої в статті 62 Конституції України презумпції невинуватості.
У своєму рішенні від 10 лютого 1995 року, у справі «Аллене де Рібемон проти Франції», ЄСПЛ зазначив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості значно ширше, ніж це передбачають: презумпція невинуватості обов`язкова не тільки для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших суспільних відносин.
У п. 43 рішення ЄСПЛ від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України» (з відсиланням на п.282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey), сформовано висновок згідно якого «доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом».
Таким чином, з адміністративних матеріалів не вбачається наявність обов`язкового елементу складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204-1 КУпАП - суб`єктивної сторони, а отже органом, уповноваженим на складання протоколу про адміністративне правопорушення, не доведено наявність вини  ОСОБА_1  поза розумним сумнівом.
Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за таких обставин: відсутність події і складу адміністративного правопорушення.
Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 204-1 ч. 1, 247, 280, 283, 284 КУпАП, суд,
УХВАЛИВ:

Провадження по справі про притягнення  ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 , до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204-1 КУпАП, закрити з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП.
Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду протягом десяти днів з дня винесення постанови.
Повний текст постанови складений 01 липня 2026 року.
Суддя: