Справа № 308/3654/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 червня 2026 року         місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області
у складі:
головуючого – судді    Крегул М.М.,
за участю секретаря судового засідання Бегені В.В.,
представника позивача     ОСОБА_1 ,
представника відповідача    ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ужгороді, за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про припинення стягнення аліментів та визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач  ОСОБА_3 звернувся до суду із даним позовом, який обґрунтовує тим, що 05 червня 2010 року між ним та відповідачем виконкомом Баранинської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області було зареєстровано шлюб, актовий запис № 09. Від шлюбу у сторін народилося двоє дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
08.06.2023 року рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області у справі № 308/3848/23 шлюб між сторонами було розірвано.
20.01.2026 року Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області у справі № 308/18594/25 видано судовий наказ, яким вирішено стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і не більше 10 прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, щомісячно починаючи з 13.12.2025 року та до досягнення дітьми повноліття.
28.01.2026 року старшим державним виконавцем Хустського відділу державної виконавчої служби у Хустському районі Закарпатської області Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Гричка В.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 80111830.
Разом з тим, позивач зазначає, що його донька – ОСОБА_5 , після розірвання шлюбу через деякий час почала проживати разом з ним за адресою: АДРЕСА_1 , та перебуває на його повному утриманні. 
У зв`язку з наведеним позивач просить припинити стягнення аліментів із ОСОБА_3 , що стягуються на користь ОСОБА_4 на утримання ОСОБА_5 , визнати судовий наказ від 20.01.2026 по справі № 308/18594/25 таким, що не підлягає виконанню.
Не погоджуючись із позовними вимогами 14.04.2026 року відповідач ОСОБА_4 подала до суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
У відзиві відповідач зазначає, що обидві дитини – ОСОБА_5 та ОСОБА_6 – проживають разом з нею за адресою: АДРЕСА_2 . Відповідач наголошує, що акт обстеження умов проживання від 06.02.2026 року, наданий Позивачем, підтверджує лише наявність належних умов для проживання дитини у батька, а не факт постійного проживання доньки разом з ним. Крім того, Відповідач зазначає, що Позивач не ставить під сумнів проживання сина ОСОБА_7 разом з матір`ю та не наводить жодних обґрунтувань щодо необхідності припинення стягнення аліментів також і на нього, тоді як судовий наказ поширюється на обох дітей. Задоволення позову в заявленому обсязі фактично призведе до припинення стягнення аліментів і на сина, що не відповідає жодним правовим підставам.
Також Відповідач зазначає, що вимога про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, підлягає розгляду в порядку статті 432 ЦПК України як заява в порядку виконання судового рішення, а не в порядку позовного провадження.
Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30.03.2026 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.
У судовому засіданні позивач ОСОБА_3 та його представник – адвокат Тарчанин Р.С. підтримав позовні вимоги у повному обсязі.
Представник відповідача – адвокат Глеба П. у судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог, просив відмовити з підстав та мотивів викладених у відзиві на позовну заяву. 
Відповідач у судове засідання не з`явилася будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи.
Заслухавши поясненням учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.
Судом встановлено, що між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_4 05.06.2010 року було зареєстровано шлюб, який рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області розірвано.
Також встановлено, що у сторін від даного шлюбу народилися двоє спільних дітей – син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
20.01.2026 року суддею Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області видано судовий наказ № 308/18594/25 про стягнення з ОСОБА_3 (позивача) на користь ОСОБА_4 (відповідача) аліментів на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/3 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і не більше 10 прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, щомісячно починаючи з 13.12.2025 року та до досягнення дітьми повноліття.
Відповідно до ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Захист здійснюється способами, встановленими законом.
Відповідно до частин 1, 2 статті 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.
Відповідно до частини 3 статті 432 ЦПК України порядок розгляду заяв про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, здійснюється в десятиденний строк у судовому засіданні з повідомленням сторін, за результатами якого суд постановляє ухвалу.
Таким чином, вимога про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, є вимогою, що підлягає розгляду за правилами Розділу VI ЦПК України в порядку виконання рішення, а не в позовному провадженні. Пред`явлення такої вимоги у позові не відповідає встановленому законом процесуальному порядку.
Разом з тим, за змістом ст. 51 Конституції України дитинство являється об`єктом охорони держави.
Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно із ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Частиною 2 ст.182 СК України встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Відповідно до ч.3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.
Статтями 183, 184 СК України встановлено, що за рішенням суду розмір аліментів визначається у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.
Згідно зі статтею 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.
За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Таким чином, законодавець чітко визначив, по-перше, що аліменти стягуються або у частці, або у твердій грошовій сумі. По-друге, правом вибору виду аліментів (частка чи грошова сума) наділений той з батьків, з ким проживає дитини.
Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту її інтересів, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.
Частиною 1 ст. 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
З аналізу вказаних статей вбачається, що припинення стягнення аліментів можливим є у тому випадку, коли одержувач аліментів, в даному випадку мати дитини не витрачає отримувані нею аліменти на дитину. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я одержувача аліментів - матір дитини. При цьому обов`язок матері утримувати дитину не припиняється.
При вирішенні цього спору суд також враховує правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 04 вересня 2019 року (справа № 711/8561/16), яким визначено, що за своєю суттю аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні.
Окрім того, як зазначено в постанові Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі №596/826/21-ц щодо звільнення від сплати аліментів, з урахуванням предмета цієї категорії спорів (припинення стягнення аліментів на утримання дітей), однією з обставин, яка підлягає доказуванню у справі, є те, з ким саме з батьків проживає дитина на час вирішення спору судом та ухвалення рішення у справі, зокрема з одержувачем аліментів чи з їх платником. 
Згідно зі статтею 273 СК України, якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати. 
З аналізу статей 267-271 СК України вбачається, що припинення стягнення аліментів є можливим у тому випадку, коли дитина з певного часу перебуває на утриманні іншого з батьків, з якого вже стягуються аліменти. При цьому обов`язок платника аліментів утримувати дитину не припиняється – припиняється лише стягнення аліментів на ім`я одержувача.
Відповідно до частин 1 та 5 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Оцінюючи докази, надані Позивачем на підтвердження факту постійного проживання доньки разом з ним, суд зазначає наступне.
Зокрема, наданий позивачем ОСОБА_3 . Акт обстеження умов проживання від 06.02.2026 року підтверджує лише належний стан житла та умови для виховання дитини за місцем проживання батька, однак, не є доказом постійного місця проживання дитини. ОСОБА_5 2012р.н. У відповідності до Постанови КМУ № 866 від 24.09.2008 року такий акт відображає санітарно-гігієнічні характеристики житла та загальну придатність середовища для проживання, а не фактичне місце постійного проживання дитини.
Характеристика учениці ОСОБА_8 з Ужгородського ліцею ім. Т.Г. Шевченка свідчить про активну участь батька в освітньому процесі та його фінансову участь у позакласних заходах його доньки , однак, також не підтверджує факту постійного проживання дитини за місцем проживання батька .
Натомість, відповідачем надано витяг з Реєстру Ужгородської територіальної громади №2025/001199433 від 27.01.2025 року, відповідно до якого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за місцем проживання матері: АДРЕСА_2 . Реєстрація особи за місцем проживання є офіційним підтвердженням її постійного місця проживання в розумінні законодавства України.
Будь яких інших доказів, які б свідчили, що ОСОБА_5 на момент розгляду справи постійно проживає із позивачем та перебуває на його повному триманні суду не надано. Також відсутнє судове рішення, яким місце проживання ОСОБА_5 було б визначено за місцем проживання батька. 
Позивачем ОСОБА_3 не надано суду доказів того, що відповідач нераціонально або не за цільовим призначенням використовує отримувані аліменти, не надано доказів обсягу реальних витрат позивача на утримання доньки, які б свідчили про її повне утримання виключно батьком.
Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено наявності правових підстав, передбачених статтями 192, 273 СК України, для припинення стягнення аліментів на утримання ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Також суд звертає увагу, що у позовній заяві позивач посилається виключно на факт проживання доньки ОСОБА_9 разом з ним та жодним чином не обґрунтовує вимогу про припинення стягнення аліментів на утримання сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Водночас, вимогою прохальної частини позовної заяви охоплено визнання недійсним судового наказу в цілому, тобто, і в частині стягнення аліментів на сина.
Суд констатує, що будь-яких доказів, які б підтверджували підстави для припинення стягнення аліментів на ОСОБА_6 , позивачем до суду не надано. Крім того, сам позивач не заперечує факту проживання сина з матір`ю. Таким чином, правові підстави для задоволення позову і в цій частині відсутні.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Аналізуючи вищевикладене, суд доходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог .
Обґрунтовуючи своє рішення, суд бере до уваги вимоги статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини.
В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).
В контексті вказаної практики суд вважає обґрунтування цього рішення достатнім.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки суд відмовляє в задоволенні позову, судові витрати понесені позивачем за позовну вимогу про припинення стягнення аліментів на підставі ст. 141 ЦПК України слід залишити за позивачем.
Керуючись статтями 81, 178, 263-265, 273, 432 ЦПК України; статтями 180, 192, 273 СК України; статтями 267-271 СК України, –

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про припинення стягнення аліментів та визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, відмовити. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Позивач: ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 , )
Відповідач: ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ).

Суддя Ужгородського 
міськрайонного суду      М.М. Крегул