12.05.26
22-ц/812/1074/26

Провадження №22-ц/812/1074/26
П О С Т А Н О В А 
Іменем України
12 травня 2026 року       м. Миколаїв
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого: Базовкіної Т.М.,
суддів: Царюк Л.М. та Яворської Ж.М.,
із секретарем судового засідання: Повертайленко Ю.В.,
за участю прокурора Ярошевича О.О.,
розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу №477/653/21 за апеляційною скаргою заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури на ухвалу, яку постановив Вітовський районний суд Миколаївської області під головуванням судді Полішко Вікторії Василівни у приміщенні цього суду 24 березня 2026 року, дата складання повного судового рішення не зазначена, за позовом керівника Миколаївської обласної прокуратури в інтересах Миколаївської районної державної адміністрації, державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» до Мішково-Погорілівської сільської ради Миколаївської області, ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення, повернення земельної ділянки,

у с т а н о в и в :

У квітні 2021 року керівник Миколаївської обласної прокуратури (далі – Прокуратура) звернувся до суду в інтересах Миколаївської районної державної адміністрації, державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» з позовом до Мішково-Погорілівської сільської ради Миколаївської області, ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення, повернення земельної ділянки.
Позов мотивовано тим, що рішенням Мішково-Погорілівської сільської ради від 11 грудня 2019 року №10 затверджено проєкт землеустрою та надано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,1225 га (кадастровий номер 4823383000:07:000:0103) для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 . На підставі вказаного рішення у Держаному реєстрі речових прав на нерухоме майно 02 листопада 2020 року за №39052900 зареєстровано право власності ОСОБА_1 на вказану земельну ділянку. Посилаючись на те, вказана земельна ділянка відноситься до земель лісового та природно-заповідного фонду, не вилучалась з постійного користування ДП «Миколаївське ЛГ», тому Мішково-Погорілівська сільська рада з перевищенням наданих законом повноважень, незаконно змінила її цільове призначення та вилучила поза волею належного розпорядника – держави в особі Кабінету Міністрів України та постійного землекористувача – ДП «Миколаївське ЛГ» спірну земельну ділянку з земель лісогосподарського призначення і природно-заповідного фонду та передала її у приватну власність ОСОБА_1 , чим порушила вимоги статей 84, 149 Земельного кодексу України, статті 57 Лісового кодексу України
Посилаючись на викладене, прокурор просив визнати незаконним та скасувати рішення Мішково-Погорілівської сільської ради від 11 грудня 2019 року №10 в частині затвердження проекту землеустрою та надання у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,1225 га (кадастровий номер 4823383000:07:000:0103) для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 , з одночасним припиненням права власності ОСОБА_1 на зазначену земельну ділянку; зобов`язати відповідача повернути у власність держави в особі Миколаївської районної державної адміністрації з правом постійного користування державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» (в минулому - Державне підприємство «Миколаївське лісове господарство») спірну земельну ділянку, а також стягнути судовий збір.
Ухвалою Вітовського районного суду Миколаївської області від 16 квітня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі.
04 листопада 2021 року прокурор подав заяву про зміну предмету позову, відповідно до якої просить врахувати першу позовну вимогу в наступній редакції, а саме: визнати незаконним та скасувати рішення Мішково-Погорілівської сільської ради від 11 грудня 2019 року №10 в частині затвердження проєкту землеустрою та надання у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,1225 га (кадастровий номер 4823383000:07:000:0103) для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 , з одночасним припиненням права власності ОСОБА_1 на зазначену земельну ділянку.
Ухвалою Вітовського районного суду Миколаївської області від 08 листопада 2021 року заяву прокурора про зміну предмету позову задоволено.
Ухвалою Вітовського районного суду Миколаївської області від 14 грудня 2021 року підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.
Ухвалою того ж суду від 24 травня 2023 року за клопотанням прокурора залучено до участі у справі в якості позивача, шляхом заміни первісного позивача в особі Державного підприємства «Миколаївське лісове господарство» його правонаступником - Державним спеціалізованим господарським підприємством «Ліси України».
Ухвалою Вітовського районного суду Миколаївської області від 30 вересня 2025 року прокурору відмовлено у задоволенні клопотання про повернення на стадію підготовчого провадження для вирішення питання щодо зміни позовних вимог. Крім цього позовну заяву на підставі частини 1 статті 185 ЦПК України залишено без руху, оскільки не відповідає вимогам статті 177 ЦПК України.
Заявнику у строк тридцять днів з дня отримання ухвали було запропоновано усунути недоліки, що перешкоджають подальшому розгляду справи, а саме - надати експертно-грошову оцінку спірної земельної ділянки, чинної на дату подання позовної заяви, а також, у зв`язку з внесенням змін до Цивільного процесуального кодексу України, з прийняттям Закону України від 12 березня 2025 року № 4292-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилання захисту прав добросовісного набувача», внести на депозитний рахунок суду грошову суму у розмірі вартості спірного майна. 
Ухвалою Вітовського районного суду Миколаївської області від 24 березня 2026 року позовну заяву Миколаївської обласної прокуратури, подану в інтересах Миколаївської районної державної адміністрації, Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», до Мішково-Погорілівської сільської ради Миколаївської області, ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення, повернення земельної ділянки залишено без розгляду.
Ухвала суду мотивована тим, що у позовній заяві, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, прокурор не вказував на недобросовісність ОСОБА_1 при отриманні спірної земельної ділянки. 
З досліджених письмових доказів, як вважає суд, з`ясовано, що відповідач діяв у спосіб та порядок, передбачений законодавством України щодо отримання спірної земельної ділянки, з огляду на те, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем. 
Крім цього, підготовче провадження тривало більше трьох років і, на думку суду, прокурор мав достатньо часу для того, щоб визначитись як з предметом позову, так і вчинити всі дії, що вчиняються на стадії підготовчого провадження.
Прокурору відмовлено у задоволенні клопотання про повернення на стадію підготовчого провадження для завершення питання щодо зміни позовних вимог, оскільки позовні вимоги у поданій до суду заяві про зміну предмету позову прокурор обґрунтував на підставі статті 387 ЦК України як витребування земельної ділянки у недобросовісного набувача.
Водночас, суд наголосив, що до статті 387 ЦК України Законом України від 12 березня 2025 року № 4292-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилання захисту прав добросовісного набувача», на який посилався прокурор, зміни не вносились і прокурор не був позбавлений можливості звернутись до суду з віндикаційним позовом із самого початку. 
Суд виходив з того, що прокурор пред`явив позов щодо витребування спірного майна у добросовісного набувача, а тому з урахуванням положень частини 4 статті 177 ЦПК України до позовної заяви мають бути долучені документи, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, а також експертно-грошова оцінка земельної ділянки. 
До визначеного ухвалою суду терміну недоліки, що перешкоджають розгляду, які зазначені в ухвалі суду від 30 вересня 2025 року, не були усунуті, а тому суд залишив позовну заяву без розгляду. 
В апеляційній скарзі заступник керівника Миколаївської обласної прокуратури просить ухвалу суду скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції..
Апеляційна скарга мотивована тим, що позовну заяву пред`явлено прокурором у квітні 2021 року. Обґрунтування та зміст позовних вимог здійснено з урахуванням положень закону та судової практики у подібних правовідносинах, які були актуальні на день її подання, зокрема заявлений негаторний позов. Натомість 09 квітня 2025року набрав чинності Закон України від 12 березня 2025 № 4292-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача», яким (серед іншого) доповнено статтю 391 ЦК України частиною другою такого змісту: «Якщо органом державної влади або органом місцевого самоврядування, незалежно від того, чи мав такий орган відповідні повноваження, вчинялися будь-які дії, спрямовані на відчуження майна, в результаті яких набувачем такого майна став суб`єкт права приватної власності, спори щодо володіння та/або розпоряджання, та/ або користування таким майном відповідним органом державної влади або органом місцевого самоврядування вирішуються на підставі ст. ст. 387 і 388 цього Кодексу». Прокурор вважає, що ці законодавчі зміни суттєво впливають на визначення судом та учасниками процесу ефективного способу захисту порушених інтересів держави та юридичної норми, яка підлягає застосуванню. Введення в дію вказаних норм права є виключними обставинами, що не залежать від волі сторін, у тому числі прокурора, і встановлюють єдиний можливий спосіб захисту порушених інтересів держави у цій справі - витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов). З метою зміни заявлених негаторних позовних вимог на віндикаційні, забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи, прокуратур 08 липня 2025 року подав до суду клопотання про повернення до стадії підготовчого провадження у справі № 477/653/21 та в подальшому - заяву про зміну предмету позову. Проте ухвалою суду від 30 вересня 2025 року відмовлено у задоволенні зазначеного клопотання прокурора у зв`язку із ненаданням прокурором доказів, що свідчили б про доцільність повернення на стадію підготовчого провадження. Таким чином, постановлюючи ухвалу про відмову у задоволенні клопотання прокурора про повернення на стадію підготовчого провадження, суд фактично позбавив прокурора у праві привести позовні вимоги у відповідність до вимог чинного законодавства щодо вірного визначення способу захисту. Вважає, що позовну заяву подано з дотриманням вимог статті 177 ЦПК України в редакції, що діяла на момент подачі позову. Наголошує, що у Законі України № 4292-IX відсутні норми, які вказують на те, що абзац 2 частини 4 статті 177 ЦПК України має зворотну дію в часі. Також, незважаючи на тривалий розгляд судової справи, розгляд справи по суті фактично не розпочався, з`ясування обставин справи та дослідження доказів не відбувалося, тому питання добросовісного набуття прав на спірний об`єкт набувачем має бути оцінене судом першої інстанції під час судового розгляду справи. Разом із тим, як думає прокурор, обставини справи свідчать про недобросовісність набувача спірної ділянки – ОСОБА_1 , який в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак спірної земельної ділянки, проявивши розумну обачність, міг і повинен був знати про те, що ця ділянка розташована в межах державного лісового та природнозаповідного фондів. За такого прокурор вважає, що ухвала суду не відповідає вимогам закону.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із таких підстав.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).
Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.  Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Вказаним положенням процесуального закону ухвала суду першої інстанції не відповідає.
Як вбачається з матеріалів справи, яка переглядається, керівник Миколаївської обласної прокуратури пред`явив позов, в якому просив визнати незаконним рішення Мішково-Погоріловської сільської ради від 11 грудня 2019 року № 10, яким затверджено проєкт землеустрою та надано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,1225 га (кадастровий номер 4823383000:07:000:0103) для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 , а також повернути цю земельну ділянку у власність держави, посилаючись на те, що спірна земельна ділянка передана у приватну власність з порушенням вимог закону, оскільки віднесена до земель державного лісового фонду та природно заповідного фонду (входить в межі лісового заказника місцевого значення «Мішкове-Погорілове»).
Залишаючи без розгляду позовну заяву прокурора, суд першої інстанції виходив із того, що 09 квітня 2025 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» від 12 березня 2025 року №4292-ІХ, а тому, в силу положень статей 390, 391 ЦК України, пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону №4292-ІХ, частини 4 статті 177 ЦПК України прокурор мав усунути недоліки позовної заяви шляхом внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми в розмірі оцінки (експертно-грошова оцінка земельних ділянок), однак прокурором вказані вимоги закону не були виконанні, що, на думку суду першої інстанції, свідчить про неможливість розгляду позову судом.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (див: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
09 квітня 2025 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» від 12 березня 2025 року (далі - Закон України № 4292-ІХ від 12 березня 2025 року), яким внесені зміни, зокрема до статей 388, 390, 391 ЦК України та статей 177, 185, 265 ЦПК України.
Суд одночасно із задоволенням позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади вирішує питання про здійснення органом державної влади або органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві. Суд постановляє рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади, за умови попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду. Перерахування грошових коштів як компенсації вартості нерухомого майна з депозитного рахунку суду здійснюється без пред`явлення добросовісним набувачем окремого позову до держави чи територіальної громади. Для цілей цієї статті під вартістю майна розуміється вартість майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви (частина п`ята статті 390 ЦК України, в редакції Закону України № 4292-IX від 12 березня 2025 року).
У разі подання органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором позовної заяви про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади до позову додаються документи, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви (абзац другий частини четвертої статті 177 ЦПК України, у редакції Закону України № 4292-IX від 12 березня 2025 року).
Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави невнесення у визначених законом випадках на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, суд у такій ухвалі зазначає про обов`язок позивача внести відповідну грошову суму (абзац третій частини другої статті 185 ЦПК України, у редакції Закону України № 4292-IX від 12 березня 2025 року).
У пункті 2 Розділу ІІ Закону України № 4292-IX від 12 березня 2025 року зазначено, що положення цього Закону мають зворотну дію в часі в частині умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, у справах, в яких судом першої інстанції не ухвалено рішення про витребування майна у добросовісного набувача на день набрання чинності цим Законом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Верховний Суд вказував, що:
обов`язок попереднього внесення вартості майна на депозитний рахунок суду передбачений у нормі матеріального права. Положення частини п`ятої статті 390 ЦК України поширюється на випадки подання позову про витребування майна у добросовісного набувача. При цьому у випадку подання та розгляду судом позову про витребування майна у недобросовісного набувача вимоги частини п`ятої статті 390 ЦК України не підлягають застосуванню;
у випадку, якщо позивач обґрунтовує позов про витребування нерухомого майна недобросовісністю набувача, то положення частини п`ятої статті 390 ЦК України не застосовуються;
питання про добросовісність/недобросовісність набувача судом може бути вирішене лише після дослідження доказів на стадії ухвалення судового рішення. У випадку встановлення недобросовісності набувача суд задовольняє позов без застосування частини п`ятої статті 390 ЦК України. Натомість у разі встановлення, що набувач добросовісний, суд відмовляє у задоволенні позову на підставі частини п`ятої статті 390 ЦК України, якщо позивачем попередньо не внесено вартість майна на депозитний рахунок суду (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 листопада 2025 року в справі № 523/14914/24 (провадження № 61-8429св25)).
У справі, що переглядається:
при зверненні із позовом прокурор вказував про наявність підстав для повернення земельної ділянки у власність держави;
суд першої інстанції не врахував, що справа не стосується питання про зворотну дію закону в часі. За змістом пункту 2 Розділу ІІ Закону України № 4292-IX від 12 березня 2025 року положення цього Закону мають зворотну дію в часі в частині умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, у справах, в яких судом першої інстанції не ухвалено рішення про витребування майна у добросовісного набувача на день набрання чинності цим Законом, а також у частині порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування чи визнання права щодо: нерухомого майна, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно до дня набрання чинності цим Законом; нерухомого майна, щодо якого на момент його передачі першому набувачеві законом не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності і дата його передачі першому набувачеві передує дню набрання чинності цим Законом;
поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що обов`язок попереднього внесення вартості майна на депозитний рахунок суду встановлений у нормах матеріального права, зокрема у частині п`ятій статті 390 ЦК України. Положення частини п`ятої статті 390 ЦК України поширюється на випадки подання позову про витребування майна у добросовісного набувача. При цьому у випадку подання та розгляду судом позову про витребування майна у недобросовісного набувача вимоги частини п`ятої статті 390 ЦК України не підлягають застосуванню;
в позовній заяві прокурор посилався на незаконність набуття у приватну власність спірної земельної ділянки, що відноситься до природно-заповідного та лісового фондів як підставу повернення її у власність держави. У письмових поясненнях на ухвалу суду від 30 вересня 2025 року про залишення позовної заяви без руху (том 3, а.с. 134-142) прокурор наполягав на тому, що обставини справи свідчать про недобросовісність набувача спірної земельної ділянки, який на думку прокурора, в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак спірної земельної ділянки, проявивши розумну обачність, міг і повинен був знати про те, що ця земельна ділянка розташована в межах лісового та природно-заповідного фондів. Придбання таких ділянок усупереч зазначеним обставинам ставить під обґрунтований сумнів добросовісність. Це підстави для висновку щодо обізнаності про незаконність виділення земельної ділянки та недобросовісність у спірних правовідносинах. Таким чином, набуваючи земельну ділянку площею 0,1225 га, ОСОБА_1 не діяв добросовісно і мав усвідомлювати можливість негативних наслідків (том 3, а.с. 134-142);
оскільки прокурор посилається на недобросовісність набувача спірної земельної ділянки, то положення частини п`ятої статті 390 ЦК України до спірних відносин не застосовуються. У будь-якому випадку питання про добросовісність/недобросовісність набувача судом може бути вирішене лише після дослідження доказів на стадії ухвалення судового рішення, тому висновки суду про добросовісність ОСОБА_1 в оскаржуваній ухвалі є передчасними;
справа перебуває у провадженні суду з квітня 2021 року, що свідчить про суттєве порушення вимог статей 121, 187, 210 ЦПК України.
Також апеляційний суд вважає за необхідне нагадати, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно здійснити правову кваліфікацію спірних правовідносин. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.
Велика Палата Верховного Суду зазначала, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.
Такий підхід є сталим та знайшов відображення, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження 12-15гс19, пункт 7.43), від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19, пункти 81, 83, 84), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21, пункт 95), від 22 жовтня 2022 року у справі № 229/1026/21 (провадження № 14-205цс21, пункт 102), від 27 листопада 2024 року у справі № 204/8017/17 (провадження № 14-29цс23, пункт 221), від 16 квітня 2025 року у справі № 924/971/23.
За таких обставин колегія суддів приймає доводи апеляційної скарги та приходить до висновку, що суд першої інстанції зробив неправильний висновок про залишення позову без розгляду.
Статтею 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, в тому числі, скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції в силу положень статті 379 ЦПК України є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
З огляду на те, що при постановленні оскаржуваної ухвали суд першої інстанції застосував положення цивільного процесуального законодавства, які не підлягали застосуванню, помилково застосував положення матеріального закону, а також, що ця ухвала перешкоджає подальшому провадженню у справі, вона підлягає скасуванню, а справа - направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційним судом судове рішення не змінювалось та не ухвалювалось нове, відсутні передбачені статтею 141 ЦПК України підстави для розподілу судових витрат. 
Керуючись статтями 367, 368, 374, 379, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури задовольнити.
Ухвалу Вітовського районного суду Миколаївської області від 24 березня 2026 року скасувати.
Справу за позовом керівника Миколаївської обласної прокуратури в інтересах Миколаївської районної державної адміністрації, державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» до Мішково-Погорілівської сільської ради Миколаївської області, ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення, повернення земельної ділянки повернути до того ж суду для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий     Т.М. Базовкіна

Судді:      Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

___________________________________________
Повний текст постанови складений 13 травня 2026 року