ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/36219/25 Суддя (судді) першої інстанції: Горобцова Я.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2026 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача - Єгорової Н.М.,
суддів - Сорочка Є.О., Чаку Є.В.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Координаційного штабу з питань поводження з військовополоненими у м. Києві, Департаменту з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України, Державної установи "Київський слідчий ізолятор" про визнання протиправною бездіяльності, -
ВСТАНОВИЛА:
У липні 2025 року позивач - ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Координаційного штабу з питань поводження з військовополоненими у м. Києві, Департаменту з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України, Державної установи "Київський слідчий ізолятор", яким просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність Координаційного штабу з питань поводження з військовополоненими у м. Києві щодо невжиття заходів із належної ідентифікації особи ОСОБА_1 , який є громадянином України та військовослужбовцем ЗСУ;
- визнати протиправною бездіяльність Департаменту з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України щодо незаконного утримання ОСОБА_1 , як військовополоненого з Російської Федерації;
- ідентифікувати ОСОБА_1 як громадянина України, військовослужбовця Збройних Сил України;
- звільнити ОСОБА_1 з незаконного утримання.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2025 року позовну заяву повернуто на підставі п. 6 ч. 4 ст. 169 КАС України.
Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, недоведено обставини, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, висновки суду не відповідають обставинам справи.
Апелянт наголосив, що визначення статусу особи, як військовополоненого не віднесено до повноважень кримінальної юстиції та не регулюється нормами КПК України, а є питання публічно-правових відносин, що регулюються Женевською конвенцією від 12 серпня 1949 року. Крім того, до позовної заяви надавався лист Офісу Генерального прокурора від 16 травня 2025 року №18/1/1-18325-25 яким повідомлено про те, що відповідно до Єдиного реєстру досудових розслідувань, кримінальних проваджень не встановлено відомостей про притягнення ОСОБА_1 21 березня 2001 року до кримінальної відповідальності як підозрюваного чи обвинуваченого, який не враховано судом.
Додатково зазначив про те, що на неодноразові звернення його представника відповідачами не надано відповіді на підставі яких документів йому, громадянину України, офіцеру Збройних Сил України встановлено статус військовополоненого армії Російської Федерації, а тому оскарження бездіяльності суб`єктів владних повноважень відноситься до юрисдикції адміністративного спору.
Відповідач - Державна установа "Київський слідчий ізолятор" подав до суду відзив, відповідно до якого просить виключити його зі складу відповідачів, як неналежного відповідача.
У межах встановленого судом строку відзиву на апеляційну скаргу від інших відповідачів не надійшло.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Координаційного штабу з питань поводження з військовополоненими у м. Києві, Департаменту з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України, Державної установи "Київський слідчий ізолятор" про визнання протиправною бездіяльності.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2025 року позовну заяву повернуто позивачу на підставі п. 6 ч. 4 ст. 169 КАС України, оскільки заявлені позивачем вимоги стосуються зокрема, звільнення із незаконного утримання. Крім того, представник позивача вказує, що позивач є військовослужбовцем, водночас Розділ 19 КК України визначає кримінальні правопорушення проти встановленого порядку несення військової служби (військові кримінальні правопорушення, а тому позивач звернувшись до суду з даним позовом, має намір одночасно врегулювати наявні у нього спірні правовідносини, які, у свою чергу, підлягають розгляду у порядку різних видів судочинства, що суперечить вимогам ст. 21 КАС України.
Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Згідно з ч. 1 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті.
За правилами ч. 1 ст. 171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи: 1) подана позовна заява особою, яка має адміністративну процесуальну дієздатність; 2) має представник належні повноваження (якщо позовну заяву подано представником); 3) відповідає позовна заява вимогам, установленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу; 4) належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності; 5) позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням установленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними); 6) немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.
З урахуванням вимог положень ч. 5 ст. 160 КАС України у позовній заяві зазначаються, зокрема, зміст позовних вимог і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а в разі подання позову до декількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з відповідачів (п. 4); виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини (п. 5).
Відповідно до ч. 1 ст. 172 КАС України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги.
Право позивача заявити кілька вимог в одній позовній заяві, якщо вони пов`язані між собою, передбачено також ч. 1 ст. 21 КАС України.
Отже об`єднання в одній позовній заяві декількох вимог допускається за умови пов`язаності їх між собою підставами виникнення або поданими доказами, а також основних і похідних.
Під підставами позову слід розуміти обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги. Обставинами можуть бути лише юридичні факти матеріально-правового характеру, тобто такі факти, які тягнуть певні правові наслідки: виникнення, зміну чи припинення правовідносин. Юридичні факти матеріально-правового характеру, які визначені як підстави позову, свідчать про те, що існують правовідносини і що внаслідок певних дій ці відносини стали спірними.
Предметом позову є матеріально-правові вимоги позивача до відповідача, відповідно до яких суд має ухвалити рішення. Характер позовної вимоги визначається характером спірних правовідносин, з якого випливає вимога позивача.
Таким чином, у випадку пред`явлення позивачем в одній позовній заяві кількох вимог, що становлять предмет адміністративного позову, вказані вимоги мають виникати з однакових юридичних фактів, тобто мати єдині підстави позову, оскільки в протилежному випадку виникають різні адміністративні позови, які підлягають розгляду в окремих самостійних провадженнях.
Як вбачається зі змісту оскаржуваної ухвали, постановляючи ухвалу про повернення позовної заяви, суд першої інстанції виходив що вимоги позивача непов`язані між собою, оскільки виникли на підставі різних обставин, на підставі різних доказів, різних порядків передбачених для їх розгляду.
Також суд першої інстанції зазначив про те, що позивач є військовослужбовцем, водночас Розділ 19 КК України визначає кримінальні правопорушення проти встановленого порядку несення військової служби (військові кримінальні правопорушення), що свідчить про те, що позивач має намір одночасно врегулювати наявні у нього спірні правовідносини, які, у свою чергу, підлягають розгляду у порядку різних видів судочинства, що суперечить вимогам ст. 21 КАС України.
Відповідно до ч. 6 ст. 21 КАС України не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом.
Як вбачається з матеріалів справи Офіс Генерального прокурора листом від 16 травня 2025 року №18/1/1-18325-25 на звернення представника позивача про надання інформації стосовно підстав утримання як військовополоненого громадянина України ОСОБА_1 в ДУ "Київський слідчий ізолятор" повідомив про те, що згідно з даних Єдиного реєстру досудових розслідувань кримінальних проваджень відомості про притягнення ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 до кримінальної відповідальності як підозрюваного, обвинуваченого не встановлено. За даними ДКВС України ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 перебуває в ДУ "Київський слідчий ізолятор" в статусі військовополоненого, інша інформація відсутня.
Відповідно до листа Головного слідчого управління Служби безпеки України (а.с. 41) згідно з даними Єдиного реєстру досудових розслідувань станом на 29 квітня 2025 року досудове розслідування у кримінальних провадженнях за підозрою ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 Службою безпеки України не здійснюється.
Пунктом 6 ч. 4 ст. 169 КАС України визначено, що позовна заява повертається позивачеві, якщо порушено правила об`єднання позовних вимог (крім випадків, в яких є підстави для застосування положень статті 172 цього Кодексу).
Разом з тим, судова колегія вважає, що Київським окружним адміністративним судом помилково застосовано до позовної заяви наслідки, передбачені вищезазначеною нормою, оскільки відповідно до ч. 4 та 5 ст. 172 КАС України не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом, та не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, щодо яких законом визначена виключна підсудність різним судам. Вищезазначені підстави стосовно заборони об`єднання позовних вимог є вичерпними та розширеному тлумаченню не підлягають.
У розрізі наведеного судова колегія звертає увагу, що із змісту позовних вимог позивача не вбачається підстав, передбачених ч. ч. 4, 5 ст. 172 КАС України, оскільки відсутні передумови вважати, що заявлені вимоги підлягають розгляду у порядку різного судочинства чи щодо них встановлена виключна підсудність різним судам, оскільки з наданих позивачем до позовної заяви доказів вбачається відсутність відкритих кримінальних проваджень відносно позивача, а тому висновки суду про те, що позивачем заявлені вимоги щодо врегулювання спірних правовідносин відповідно до КК та КПК України є помилковими.
Як вбачається зі змісту позовної заява, остання обґрунтована бездіяльністю відповідачів щодо перевірки документів позивача та невстановленням істинної особи затриманого, водночас формулювання позовних вимог у спосіб, що не відповідають ст. 5 КАС України, є підставою для залишенням позовної заяви без руху на підставі ч. 1 ст. 169 КАС України.
Судовою колегією враховується, що Європейський суд з прав людини у своїй практиці наголошує на тому, що право на розгляд справи означає право особи звернутися до суду та право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом. При цьому, особі має бути забезпечена можливість реалізувати вказані права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя. Перешкоди у доступі до правосуддя можуть виникати як через особливості внутрішнього процесуального законодавства, так і через передбачені матеріальним правом обмеження. Для Суду природа перешкод у реалізації права на доступ до суду не має принципового значення.
Зі змісту ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод прямо випливає, що доступність правосуддя є невід`ємним елементом права на справедливий суд. У рішенні по справі "Голдер проти Великої Британії" від 21 лютого 1975 року Європейський суд з прав людини дійшов до висновку, що сама конструкція ст. 6 Конвенції була би безглуздою та неефективною, якби вона не захищала право на те, що справа взагалі буде розглядатися. У рішенні по цій справі Суд закріпив правило, що ч. 1 ст. 6 Конвенції містить у собі й невід`ємне право особи на доступ до суду.
У рішеннях від 13 січня 2000 року у справі "Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії" та від 28 жовтня 1998 року року у справі "Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії" Європейський Суд з прав людини зазначив про порушення п. 1 ст. 6 Коневенції, яке виявилося в надто суворому тлумаченні внутрішніми судами процесуальної норми, що позбавило заявників права на доступ до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. 
Отже, системний аналіз положень Конвенції, практики Європейського суду з прав людини та національного законодавства, а також встановлені вище обставини неможливості повернення позовної заяви з підстав п. 6 ч. 4 ст. 169 КАС України, оскільки заявлені позивачем позовні вимоги розглядаються у порядку адміністративного судочинства і щодо них не встановлена виключна підсудність різним судам, дають підстави для висновку, що передчасно постановлена оскаржувана ухвала зумовила утворення перешкод особі у доступі до правосуддя, у зв`язку з чим підлягає скасуванню.
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
За змістом ч. 1 ст. 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки судом першої інстанції порушено норми процесуального права, а також неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, вказане призвело до неправильного вирішення справи, що є підставою для скасування ухвали суду першої інстанції та направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду, в ході якого має бути вирішено питання про можливість відкриття провадження у справі.
Керуючись ст. ст. 169, 172, 242-244, 250, 308, 311, 312, 315, 320, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, - 
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2025 року - скасувати. 
Справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду 

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення.
Касаційна скарга на постанову суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач Н.М. Єгорова

Судді Є.О. Сорочко

Є.В. Чаку