ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

04 травня 2026 року	Справа №160/4603/26 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Боженко Н.В., розглянувши в порядку письмового провадження у м. Дніпрі адміністративну справу №160/4603/26 за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Виконавчого комітету Самарівської міської ради (51206, Дніпропетровська область, м. Самар, вул. Гетьманська, буд. 14, код ЄДРПОУ: 04052206), третя особа: Управління соціального захисту населення Самарівської міської ради (51200, Дніпропетровська область, м. Самар, вул. Волонтерська, буд. 2А, код ЄДРПОУ: 03192394) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:
26 лютого 2026 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано позовну заяву ОСОБА_1 (далі – позивач) до Виконавчого комітету Самарівської міської ради (далі – відповідач), третя особа: Управління соціального захисту населення Самарівської міської ради, що надійшла в підсистемі «Електронний Суд», в якій позивач просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність Виконавчого комітету Самарівської міської ради щодо нездійснення розгляду моєї скарги від 19.02.2026 № РЄЗСО-119 в порядку, встановленому Законом України «Про адміністративну процедуру»;
- визнати протиправним та скасувати рішення Виконавчого комітету Самарівської міської ради, викладене у листі-відповіді від 25.02.2026 за вих. № 204/0/12-26;
- зобов`язати Виконавчий комітет Самарівської міської ради повторно розглянути мою скаргу від 19.02.2026 № РЄЗСО-119 у порядку, визначеному Законом України «Про адміністративну процедуру», з урахуванням висновків суду, забезпечивши її розгляд по суті всіх викладених у ній вимог.
Позовна заява обґрунтована посиланнями на протиправність поведінки відповідача щодо розгляду скарги позивача. Позивач зазначає, що відповідач протиправно не розглянув скаргу позивача з урахуванням законодавства про адміністративну процедуру та в цілому вирішив її неналежним чином. 
Справі за даним адміністративним позовом присвоєно єдиний унікальний номер судової справи - 160/4603/26 та у зв`язку з автоматизованим розподілом дана адміністративна справа була передана для розгляду судді Боженко Н.В.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03 березня 2026 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі №160/4603/26. Розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, за наявними у справі матеріалами (письмове провадження).
11 березня 2026 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано відзив, який надійшов від відповідача в підсистемі «Електронний Суд». Відповідач проти позову заперечує в повному обсязі та зазначає, що в спірній ситуації жодного адміністративного акту в розумінні ЗУ «Про адміністративну процедуру» адміністративним органом, яким є виконавчий комітет Самарівської міської ради, прийнято не було, а тому розглядати скаргу № РЄЗСО – 119 від 19.02.2026 року виконавчий комітет Самарівської міської ради саме в порядку ЗУ «Про адміністративну процедуру» не мав правових підстав. Дане звернення мало бути розглянуто в порядку ЗУ «Про звернення громадян». Що стосується процедурного рішення, то під ним, в розумінні ст. 2 ЗУ «Про адміністративну процедуру» визначається рішення адміністративного органу, що приймається під час розгляду справи, але яким справа не вирішується по суті. Так, в своєму позові гр. ОСОБА_1 не зазначає жодного процедурного рішення, яке було прийнято Виконавчим комітетом СМР у листі від 25.02.2026 за вих. № 204/0/12-26 та яким порушено права та законні інтереси скаржника.
13 березня 2026 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано пояснення, які надійшли від третьої особи в підсистемі «Електронний Суд». Третя особа зазначає, що наведена ОСОБА_1 обставина справи, а саме: «прохання у скарзі усунути наслідки протиправних дій (бездіяльності) Управління соціального захисту населення Самарівської міської ради, які вже були встановлені постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 29.01.2026 по справі № 160/4590/25» є повністю необґрунтованою та абсолютно безпідставною, оскільки Управлінням соціального захисту населення Самарівської міської ради постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2026 року по справі № 160/4590/25, яке набрало законної сили 29.01.2026 року виконанню своєчасно (у розумні строки), належним чином (у спосіб, визначений судом) та у повному обсязі (у точній відповідності до приписів мотивувальної та резолютивної частин рішення).
13 березня 2026 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано відповідь на відзив, яка надійшла від позивача в підсистемі «Електронний Суд». Позивач зазначає, що Закон прямо передбачає можливість оскарження не лише адміністративного акту, але й дій та бездіяльності адміністративного органу. Твердження Відповідача про обов`язкову наявність саме адміністративного акту є маніпулятивним та не ґрунтується на законі. Навіть якщо погодитись із необхідністю наявності адміністративного акту, то слід зазначити, що сама по собі відмова УСЗН надати інформацію, яка була предметом судового розгляду у справі № 160/4590/25, є юридично значущою дією (бездіяльністю) індивідуального характеру, що підпадає під визначення адміністративного акту згідно зі статтею 2 Закону (рішення або юридично значуща дія індивідуального характеру, прийнята/вчинена адміністративним органом). Більше того, судовим рішенням встановлено, що УСЗН мало вчинити певні дії, але не вчинило їх належним чином, що і стало підставою для зобов`язання судом надати інформацію. Таким чином, предмет оскарження в адміністративному порядку існує.
13 березня 2026 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано заперечення на пояснення третьої особи, які надійшли від позивача в підсистемі «Електронний Суд». Позивач зазначає, що у своїх поясненнях Третя особа зазначає, що 17 лютого 2026 року направила Позивачу повідомлення з додатком — «Перелік фізичних осіб, які у 2024 році отримали бюджетні кошти за догляд на непрофесійній основі у місті Самар», вважаючи це виконанням рішення суду в повному обсязі. Однак це твердження є свідомо неправдивим. Резолютивна частина постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 29.01.2026 у справі № 160/4590/25 чітко і недвозначно зобов`язує відповідача надати «повний перелік фізичних осіб». Всупереч цьому, надісланий Третьою особою «Перелік» містив інформацію лише у вигляді ініціалів (наприклад, «Петренко А.М.» замість повного прізвища, імені та по батькові « ОСОБА_2 »). Зазначення ініціалів не є повною інформацією про особу, а отже, не може вважатися належним виконанням судового рішення. Такий перелік не дозволяє ідентифікувати отримувачів бюджетних коштів, що фактично нівелює саму мету судового захисту та робить виконання рішення суто формальним і неповноцінним. Таким чином, Третя особа або свідомо не розуміє змісту покладеного на неї обов`язку, або навмисно прагне його не виконати, прикриваючись удаваним «виконанням».
Згідно положень ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами.
Дослідивши матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи.
19 лютого 2026 року позивач звернувся до міського голови міста Самар Рєзніка Сергія Олександровича зі «скаргою в порядку адміністративної процедури». Згідно викладу скарги третя особа на виконання постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 29.01.2026 року №160/4590/25 не виконала рішення суду належним чином: надала перелік отримувачів бюджетних коштів за догляд на непрофесійній основі у місті Самар лише із зазначенням прізвищ та ініціалів (а не повністю вказавши ім`я та по-батькові таких осіб).
Позивач просив прийняти скаргу до розгляду в порядку адміністративної процедури та усунути наслідки протиправних дій, встановлених у справі №160/4590/25, відновити порушені права шляхом прийняття нового адміністративного рішення, провести службову перевірку щодо порушення законодавства та принципів адміністративної процедури, притягнути винних до відповідальності, письмово повідомити про результати розгляду скарги, надати відповідь згідно законодавства про адміністративну процедуру. 
Листом відповідача від 25.02.2026 року вих №ЗВГ №204/0/12-26 скарга позивача розглянути. Позивачу повідомлено, зокрема, наступне: 
1) в спірній ситуації відсутній спір, який має бути вирішено в порядку законодавства про адміністративну процедуру, оскільки немає посилань на адміністративний акт, при прийнятті чи виконанні якого порушено права позивача, а також не вказано в чому проявляється вплив на права позивача з боку процедурного рішення, дії чи бездіяльності адміністративного органу. В спірній ситуації жодного адміністративного акту відповідачем не приймалось;
2) на виконання судового рішення у справі №160/4590/25 позивачу направлено лист від 17.02.2026 року №33/0/22-26 з відповідною інформацією. В подальшому до суду подано повідомлення про виконання рішення суду. Отже, відсутні підстави для проведення службової перевірки, оскільки третьою особою належним чином та у повному обсязі виконано рішення суду. 
Вважаючи таку поведінку відповідача протиправною, позивач звернувся до суду з цією позовною заявою.
Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд зазначає наступне.
Статтею 40 Конституції України встановлено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк
Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про звернення громадян» від 02.10.1996 року №393/96-ВР (далі – Закон №393/96-ВР) громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, медіа, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.
Частиною 4 ст. 3 Закону №393/96-ВР встановлено, що скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.
За ст. 4 Закону №393/96-ВР до рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені, належать такі у сфері управлінської діяльності, внаслідок яких порушено права і законні інтереси чи свободи громадянина (групи громадян).
Відповідно до ч. 1-7 ст. 5 Закону №393/96-ВР звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.
Звернення може бути подано окремою особою (індивідуальне) або групою осіб (колективне).
Особливою формою колективного звернення громадян до Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, органу місцевого самоврядування є електронна петиція, яка подається та розглядається в порядку, передбаченому статтею 23-1 цього Закону.
Звернення може бути усним чи письмовим.
Усне звернення викладається громадянином на особистому прийомі або за допомогою засобів телефонного зв`язку через визначені контактні центри, телефонні "гарячі лінії" та записується (реєструється) посадовою особою.
Письмове звернення надсилається поштою або передається громадянином до відповідного органу, установи особисто чи через уповноважену ним особу, повноваження якої оформлені відповідно до законодавства. Письмове звернення також може бути надіслане з використанням мережі Інтернет, засобів електронного зв`язку (електронне звернення).
У зверненні має бути зазначено прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання громадянина, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги. Письмове звернення повинно бути підписано заявником (заявниками) із зазначенням дати. В електронному зверненні також має бути зазначено електронну поштову адресу, на яку заявнику може бути надіслано відповідь, або відомості про інші засоби зв`язку з ним. Застосування кваліфікованого електронного підпису при надсиланні електронного звернення не вимагається.
Частиною 1 ст. 16 Закону №393/96-ВР встановлено, що скарга на дії чи рішення органу державної влади, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, об`єднання громадян, медіа, посадової особи подається у порядку підлеглості вищому органу або посадовій особі, що не позбавляє громадянина права звернутися до суду відповідно до чинного законодавства, а в разі відсутності такого органу або незгоди громадянина з прийнятим за скаргою рішенням - безпосередньо до суду.
Згідно з ч. 1-3 ст. 17 Закону №393/96-ВР скарга на рішення, що оскаржувалось, може бути подана до органу або посадовій особі вищого рівня протягом одного року з моменту його прийняття, але не пізніше одного місяця з часу ознайомлення громадянина з прийнятим рішенням. Скарги, подані з порушенням зазначеного терміну, не розглядаються. Пропущений з поважної причини термін може бути поновлений органом чи посадовою особою, що розглядає скаргу. Рішення вищого державного органу, який розглядав скаргу, в разі незгоди з ним громадянина може бути оскаржено до суду в термін, передбачений законодавством України.
За ч. 1 ст. 18 Закону №393/96-ВР громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, медіа, посадових осіб, має право одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги.
Відповідно до ч. 1 ст. Закону №393/96-ВР органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, медіа, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані:
об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги;
забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень;
письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення;
вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення;
особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.
Частиною 1 ст. 20 Закону №393/96-ВР встановлено, що звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.
Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адміністративну процедуру» від 17.02.2022 року №2073-IX (далі – Закон №2073-IX) цей Закон регулює відносини органів виконавчої влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, інших суб`єктів, які відповідно до закону уповноважені здійснювати функції публічної адміністрації, з фізичними та юридичними особами щодо розгляду і вирішення адміністративних справ шляхом прийняття та виконання адміністративних актів.
За змістом правозастосування, що міститься у постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 08.12.2025 року у справі №420/13975/24, від 22.07.2025 року у справі №580/710/24, положення Закону №2073-IX можуть застосовуватись в т.ч. до спірних в даній справі правовідносин.
При цьому, згідно п. 2 ч. 2 ст. 1 Закону №2073-IX, дія цього Закону не поширюється на відносини, що виникають під час: конституційного провадження, кримінального провадження, судового провадження, виконавчого провадження (крім виконання адміністративних актів), оперативно-розшукової діяльності, розвідувальної діяльності, контррозвідувальної діяльності, вчинення нотаріальних дій, виконання покарань, застосування законодавства про національну безпеку і оборону, громадянство, надання притулку в Україні, захист економічної конкуренції.
Згідно ч. 1, 2 ст. 10 Закону №2073-IX адміністративний орган зобов`язаний діяти добросовісно для досягнення мети, визначеної законом.
Адміністративний орган при здійсненні адміністративного провадження повинен діяти, керуючись здоровим глуздом, логікою та загальноприйнятими нормами моралі, з дотриманням вимог законодавства.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 10 Закону №2073-IX дії та вимоги особи є правомірними, доки інше не буде доведено під час розгляду та/або вирішення справи.
Сумніви щодо правомірності дій та вимог особи, що виникають внаслідок неоднозначного (множинного) трактування норми права, повинні тлумачитися адміністративним органом на користь їх правомірності.
За ч. 1 ст. 16 Закону №2073-IX адміністративний орган зобов`язаний встановлювати обставини, що мають значення для вирішення справи, і за необхідності збирати для цього документи та інші докази з власної ініціативи, у тому числі без залучення особи витребовувати документи та відомості, отримувати погодження та висновки, необхідні для вирішення справи.
Частиною 2 ст. 16 Закону №2073-IX встановлено, що адміністративний орган зобов`язаний здійснювати інформування та консультування учасників адміністративного провадження з питань, що стосуються адміністративного провадження, а також щодо змісту їхніх прав та обов`язків
Згідно ч. 1, 2, 5 ст. 72 Закону №2073-IX адміністративний акт, прийнятий у письмовій формі, або усний адміністративний акт, підтверджений у письмовій формі, повинен мати мотивувальну частину (крім випадків, передбачених частиною шостою цієї статті).
Мотивування (обґрунтування) адміністративного акта в письмовій формі повинно забезпечувати особі можливість правильно його зрозуміти та реалізувати своє право на оскарження адміністративного акта.
У мотивувальній частині адміністративного акта зазначаються:
1) дата подання заяви або скарги та стислий зміст вимоги, що в ній міститься (у разі прийняття акта за заявою або скаргою особи);
2) фактичні обставини справи;
3) зміст документів та відомості, враховані під час розгляду справи;
4) посилання на докази або інші матеріали справи, на яких ґрунтуються висновки адміністративного органу;
5) детальна правова оцінка обставин, виявлених адміністративним органом, та чітке зазначення висновків, зроблених на підставі такої правової оцінки виявлених обставин.
Відсутність в адміністративному акті мотивувальної частини, складеної відповідно до вимог цього Закону, має наслідки, встановлені цим Законом.
За ч. 3 ст. 85 Закону №2073-IX у разі якщо адміністративний акт не містить мотивувальної частини, у випадку, якщо відповідно до цього Закону вона є обов`язковою, такий акт скасовується.
Частинами 1, 2 ст. 87 Закону №2073-IX встановлено, що адміністративний акт є правомірним, якщо він прийнятий компетентним адміністративним органом відповідно до закону, що діяв на момент прийняття акта.
Протиправним є адміністративний акт, що не відповідає вимогам, визначеним частиною першою цієї статті, зокрема:
1) прийнятий адміністративним органом, що:
а) не мав на це повноважень;
б) використав дискреційні повноваження незаконно;
2) суперечить положенням закону щодо форми та змісту адміністративного акта;
3) порушує норми матеріального права;
4) не відповідає принципам адміністративної процедури.
Застосовуючи вищевикладені нормативні положення до обставин цієї справи суд зазначає наступне. 
Позивачем фактично оскаржено поведінку відповідача в двох аспектах: 
1) розгляд скарги не в порядку Закону №2073-IX;
2) невирішення скарги по суті. 
Щодо належного порядку розгляду скарги позивача суд зазначає наступне. 
Передусім суд зауважує, що дія норми права пов`язана не з проханням особи, а з настанням фактичних обставин, з наявністю або відсутністю яких норма права пов`язує відповідне правило поведінки, тобто – йдеться про наявність або відсутність відповідного юридичного факту. Як наслідок, якщо, наприклад, відсутні підстави для застосування положень Закону №2073-IX, то прохання особи застосувати ці норми права не може бути задоволене. З цих же підстав якщо юридичний факт для застосування Закону №2073-IX наявний, то відповідні норми підлягають застосуванню незалежно від наявності прохання особи про застосування таких норм права. 
Отже, належить об`єктивно оцінити та вирішити питання про те чи підлягала скарга позивача розгляду з урахуванням Закону №2073-IX, оскільки дія відповідних положень законодавства не залежить від позиції позивача чи відповідача. 
Сфера дії Закону №2073-IX визначена у його ч. 1 ст. 1: цей Закон регулює відносини органів виконавчої влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, інших суб`єктів, які відповідно до закону уповноважені здійснювати функції публічної адміністрації, з фізичними та юридичними особами щодо розгляду і вирішення адміністративних справ шляхом прийняття та виконання адміністративних актів.
Частина друга цієї статті містить перелік правовідносин, які виключені з-під дії Закону №2073-IX в силу спеціального правила поведінки, а саме: конституційного провадження, кримінального провадження, судового провадження, виконавчого провадження (крім виконання адміністративних актів), оперативно-розшукової діяльності, розвідувальної діяльності, контррозвідувальної діяльності, вчинення нотаріальних дій, виконання покарань, застосування законодавства про національну безпеку і оборону, громадянство, надання притулку в Україні, захист економічної конкуренції.
Пунктами 1-5 ч. 1 ст. 2 Закону №2073-IX визначено, що:
- адміністративний орган - орган виконавчої влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування, їх посадова особа, інший суб`єкт, який відповідно до закону уповноважений здійснювати функції публічної адміністрації
- адміністративна справа (далі - справа) - справа, що стосується публічно-правових відносин щодо забезпечення реалізації права, свободи чи законного інтересу особи та/або виконання нею визначених законом обов`язків, захисту її права, свободи чи законного інтересу, розгляд якої здійснюється адміністративним органом;
- адміністративний акт - рішення або юридично значуща дія індивідуального характеру, прийняте (вчинена) адміністративним органом для вирішення конкретної справи та спрямоване (спрямована) на набуття, зміну, припинення чи реалізацію прав та/або обов`язків окремої особи (осіб);
- адміністративне провадження - сукупність процедурних дій, що вчиняються адміністративним органом, і прийнятих процедурних рішень з розгляду та вирішення справи, що завершується прийняттям і, в необхідних випадках, виконанням адміністративного акта;
- адміністративна процедура - визначений законом порядок розгляду та вирішення справи.
В свою чергу ст. 12 Закону №393/96-ВР передбачає, що дія цього Закону не поширюється на порядок розгляду заяв і скарг громадян, встановлений кримінальним процесуальним, цивільним процесуальним, трудовим законодавством, законодавством про захист економічної конкуренції, Кодексом адміністративного судочинства України, законами України "Про судоустрій і статус суддів", "Про доступ до судових рішень", "Про запобігання корупції", "Про виконавче провадження", "Про адміністративну процедуру".
Якщо вирішення питань, порушених у заявах (клопотаннях) і скаргах громадян, належить до предмета регулювання Закону України "Про адміністративну процедуру", вони розглядаються в порядку, встановленому зазначеним Законом України.
Вищевказане прямо свідчить про те, що самі по собі звернення громадян не є адміністративною процедурою, оскільки законодавець прямо розмежував, що у законодавства про адміністративну процедуру окремий предмет регулювання (розгляд скарг згідно Закону №2073-IX виключає застосування Закону №393/96-ВР, а якщо скарга стосується адміністративної процедури, то застосовується лише Закону №2073-IX). 
Відповідно, відсутні підстави вважати, що адміністративна процедура починається при поданні будь-якого звернення громадянина, оскільки в такому випадку не існувало б простору для звернень громадян, які не були врегульовані законодавством про адміністративну процедуру (якби кожне звернення саме по собі започатковувало адміністративну процедуру). 
Отже, скарга позивача підлягала розгляду згідно Закону №2073-IX лише в тому випадку, якщо вона стосувалася предмету регулювання цього закону. 
В основі предмету регулювання Закону №2073-IX перебуває «розгляд і вирішення адміністративних справ». 
При цьому в межах даної справи, з урахуванням характеру доводів сторін, належить розмежувати: 
1) провадження щодо якого позивач звернувся до відповідача (правовідносини щодо виконання судового рішення суду у справі №160/4590/25);
2) провадження з розгляду скарги позивача відповідачем. 
В п. 1 ч. 1 ст. 27 Закону №2073-IX визначено, що учасником адміністративного провадження є: особа, питання про право, свободу чи законний інтерес або обов`язок якої вирішується в адміністративному акті (адресат), у тому числі:
а) особа, яка з метою забезпечення реалізації свого права, свободи чи законного інтересу або виконання нею визначеного законом обов`язку звертається до адміністративного органу із заявою про прийняття адміністративного акта (заявник);
б) особа, стосовно якої адміністративний орган ініціював адміністративне провадження;
в) особа, яка з метою захисту свого права, свободи чи законного інтересу звертається до адміністративного органу із скаргою (скаржник).
При цьому згідно п. 1 ч. 2 ст. 72 Закону №2073-IX у мотивувальній частині адміністративного акта зазначаються:
1) дата подання заяви або скарги та стислий зміст вимоги, що в ній міститься (у разі прийняття акта за заявою або скаргою особи).
Водночас, за ч. 1 ст. 36 Закону №2073-IX адміністративне провадження відповідно до цього Закону розпочинається:
1) за заявою особи щодо забезпечення реалізації її права, свободи чи законного інтересу або виконання нею визначеного законом обов`язку, у тому числі щодо отримання адміністративної послуги;
2) за ініціативою адміністративного органу, у тому числі у порядку здійснення ним інспекційного (контрольного, наглядового) повноваження.
Адміністративне провадження продовжується у разі подання скарги в порядку адміністративного оскарження.
Згідно з ч. 3, 4 ст. 34 Закону №2073-IX строк перегляду справи за скаргою не повинен перевищувати тридцяти календарних днів.
Якщо протягом граничного строку вирішити справу за заявою чи скаргою неможливо, за рішенням адміністративного органу строк її вирішення може бути одноразово продовжений, але не більше ніж на п`ятнадцять календарних днів, якщо інше не передбачено законом. Про таке продовження строку учасники адміністративного провадження повідомляються в письмовій формі з обґрунтуванням прийнятого рішення не пізніше ніж за три робочі дні до завершення граничного строку.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 83 Закону №2073-IX адміністративне провадження за скаргою починається з дня надходження скарги, оформленої відповідно до вимог статті 81 цього Закону, до суб`єкта розгляду скарги.
Суб`єкт розгляду скарги може об`єднати в одне адміністративне провадження декілька справ із скаргами того самого скаржника або скарги кількох скаржників з того самого питання (предмета).
Системне тлумачення вищевказаних положень Закону №2073-IX свідчить, що фактично цим законом передбачено таку систему: 
1) адміністративне провадження за заявою (основне провадження, аналог провадження у суді першої інстанції);
2) адміністративне провадження за скаргою («другий» етап адміністративної процедури, аналог апеляційного провадження). 
Відповідно, в межах положень Закону №2073-IX «скарга» існує після адміністративного акту та в разі незгоди особи з адміністративним актом. 
Водночас, зазначене не свідчить, що подана особою «скарга» не може започаткувати адміністративну процедуру, якщо за своїм змістом у ній мається на увазі заява згідно ст. 40 Закону №2073-IX. 
Для обставин даної справи вищевказане втілюється в наступному. 
Правовідносини, на які позивач скаржився відповідачу, стосувалися поведінки третьої особи на виконання рішення суду у справі №160/4590/25.
Відповідно, правовідносини між позивачем та третьою особою (предмет скарги позивача відповідачу) не підпадають під дію Закону №2073-IX, оскільки стосувалися не розгляду і вирішення адміністративної справи, а виконання рішення суду у справі. Надавши позивачу спірну публічну інформацію (у формі, з якою позивач не згоден), третя особа не вирішувала будь-яку адміністративну справу та взагалі не мала жодної дискреції чи самостійних повноважень, оскільки обтяжена саме обов`язком, що походить від рішення суду і повністю визначає поведінку третьої особи. Про виникнення адміністративної справи можна було б казати у випадку, наприклад, накладення на третю особу зобов`язання, яке передбачало певну дискрецію, в зв`язку з чим поведінка третьої особи могла б бути оцінена на предмет поширення на неї положень Закону №2073-IX (наприклад, зобов`язання повторно розглянути запит). 
Як наслідок, коли третя особа складала і направляла позивачу лист, адміністративна справа не існувала, а адміністративний акт (у розумінні п. 3 ч. 1 ст. 2 Закону №2073-IX) не приймався. 
Водночас, правовідносини позивача з відповідачем могли утворити самостійну адміністративну справу, оскільки значення має не назва документу («скарга»), а його суть. 
За змістом поданої скарги позивача відповідачу вона зводиться до наступного: 
1) Надати інформацію в належній формі згідно рішення суду;
2) Провести службову перевірку посадових осіб, винних у порушені законодавства та принципів адміністративної процедури, притягнути винних до відповідальності.
При цьому як вже вказував суд, саме лише прохання застосувати закон не є юридичним фактом, з яким пов`язана дія норми права.
Прохання позивача до відповідача фактично виконати рішення суду замість третьої особи не підпадає під дію Закону №2073-IX, оскільки природа такого прохання стосується правовідносин на виконання рішення, адже сам позивач повністю пов`язав свою скаргу з обставинами виконання судового рішення у справі №160/4590/25 (а не подав, наприклад, окремий запит на доступ до публічної інформації вже до відповідача). Окрім цього, як вже вказав суд, накладене судом зобов`язання вчинити конкретні дії не започатковує адміністративної процедури, тому прохання позивача виконати таке зобов`язання до іншого суб`єкта також не започатковує адміністративну процедуру. 
В свою чергу вимога провести перевірку і притягти винних до відповідальності також не перебуває у площині правового регулювання Закону №2073-IX, оскільки вирішення цього питання не створить для позивача жодного конкретного права та/або обов`язку у розумінні п. 3 ч. 1 ст. 2 Закону №2073-IX. 
Повторно суд зауважує і про те, що позивач подавав «скаргу» не у розумінні розділу VI Закону №2073-IX, оскільки «предмет оскарження» не являв собою адміністративний акт – судом раніше вже констатовано, що поведінка третьої особи щодо направлення позивачу листа (на що і скаржився позивач) не є вирішенням адміністративної справи та в цілому не перебуває в межах адміністративної процедури. 
Як наслідок, позивач безпідставно посилався на те, що його скарга подана згідно ст. 78 Закону №2073-IX та інших норм розділу VI, адже фактично цей розділ є аналогом апеляційного оскарження, в той час як предмет оскарження (аналог провадження у суді першої інстанції) не був адміністративним актом чи процедурним актом у розумінні ч. 1 ст. 78 Закону №2073-IX.
Також позивач безпідставно надавав невиправдано широкого розуміння «адміністративному акту» як юридичній категорії, визначаючи його з явним виходом за межі такої юридичної категорії, що містяться у п. 3 ч. 1 ст. 2 Закону №2073-IX. Передусім, не враховано словосполучення «вирішення конкретної справи», що було відсутнім під час вчинення третьою особою обов`язкової та безальтернативної дії згідно рішення суду – такі дії не є вирішенням справи, натомість є реалізацією обов`язку абсолютно визначеного характеру, не передбачали дискреції та не утворювали адміністративного провадження та процедури.
Отже, доводи позивача щодо адміністративної процедури судом відхилено. 
Водночас, Закон №2073-IX співвідноситься з Законом №393/96-ВР як спеціальне і загальне нормативно-правове регулювання. Як наслідок, непідпадання спірних правовідносин під дію Закону №2073-IX (спеціального нормативно-правового регулювання) зумовлює поширення на ці ж правовідносини норм права загального характеру - Закону №393/96-ВР.
В зв`язку з цим відповідач і розглянув скаргу позивача як звернення громадянина, а сам позивач заявляв доводи на випадок, якщо суд зробить аналогічні вищевказаним висновки щодо дії для спірних правовідносин Закону №2073-IX.
Позивач вказував, що його скарга розглянута не уповноваженим суб`єктом, а також неповністю. 
Згідно ч. 2 ст. 15 Закону №393/96-ВР заяви (клопотання) Героїв Радянського Союзу, Героїв Соціалістичної Праці, осіб з інвалідністю внаслідок війни розглядаються першими керівниками державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій особисто.
Згідно посвідчення від 20.12.2024 року №102783 позивач є особою з інвалідності внаслідок війни (перша група інвалідності).
Правомірність оскаржуваних дій, рішень, бездіяльності суб`єкта владних повноважень, суд оцінює на момент їх вчинення.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 23.07.2021 року у справі №826/17810/18.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано (п. 2);
обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії) (п. 3);
добросовісно (п. 5);
розсудливо (п. 6);
пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) (п. 8). 
Зазначені критерії хоч і адресовані суду, одночасно є й вимогами для суб`єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення та вчиняє дії.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2023 року у справі № 9901/459/21.
При відкритті провадження суд витребував у відповідача копію скарги позивача, разом з додатками. Також копія скарги надана самим позивачем. 
В обох випадках надані докази не свідчать про те, що позивач долучав до своєї скарги вищевказане посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни – воно не згадується в додатках, його копія не надана відповідачем як долучений до скарги доказ, не стверджував про це і сам позивач (при цьому навіть при ствердженні обов`язковим є підтвердження факту надання посвідчення). 
Отже, судом не встановлено, що відповідач був обізнаний про пільговий статус позивача та, як наслідок, про необхідність застосування до нього спеціальних положень законодавства. 
Окремих доводів щодо незгоди з підписом відповіді керуючим справи виконкому позивач не наводив, свої права порушеними саме в цьому аспекті (зауваження стосувалося суб`єкта розгляду як такого згідно стверджуваної пільги, а не фактично застосований загальний порядок розгляду скарги) не вважав. Відповідач пояснив цю обставину наявним розподілом повноважень, в зв`язку з чим судом не встановлено порушень прав позивача в цьому аспекті. 
Стосовно тверджень позивача про розгляд скарги не в повному обсязі суд зазначає наступне. 
Як вже висновував суд, скарга позивача зводиться до наступного: 
1) Надати інформацію в належній формі згідно рішення суду;
2) Провести службову перевірку посадових осіб, винних у порушені законодавства та принципів адміністративної процедури, притягнути винних до відповідальності;
Передусім суд наголошує на тому, що предметом даного судового розгляду не є та не може бути тлумачення змісту зобов`язання, яке накладене на третю особу судовим рішенням у справі №160/4590/25. Відповідно, виключні повноваження щодо вирішення питання про те, чи є надання затребуваної позивачем інформації в наданому третьою особою форматі (прізвище та ініціали, а не повні анкетні дані) має лише суд, що розглядав справу №160/4590/25.
З цих підстав в межах даної справи суд перевіряє першочергово розгляд відповідачем першої частини скарги позивача виключно на предмет того чи вирішено це питання у відповіді на скаргу в цілому (без оцінки того, чи вирішено воно «правильно» або «неправильно», оскільки йтиметься фактично про тлумачення рішення суду в іншій справі, де наразі триває судовий контроль та вирішуються відповідні питання). 
Суд констатує, що в листі відповідача від 25.02.2026 року надано відповідь на першу частину скарги позивача – відповідач фактично вважав, що рішення суду виконано належним чином. Відповідно, це питання вирішено як таке, а належність його вирішення (чи є рішення суду виконане належним чином) перебуває у межах виключної компетенції саме суду у справі №160/4590/25. 
Також суд констатує, що друга частина скарги позивача також відповідачем вирішена. 
Так, позивач вважав, що порушено законодавства про адміністративну процедуру, в зв`язку з чим просив провести перевірку та притягнути винних до відповідальності. 
Відповідач у відповіді вказав: «у виконавчого комітету Самарівської міської ради відсутні підстави для проведення службової перевірки. А також для притягнення службових осіб до відповідальності в зв`язку з відсутністю порушень законодавства». 
Тобто, відповідач вирішив цю частину скарги шляхом відмови у її задоволенні. Суд визнає такий висновок вірним, оскільки в ході судового розгляду також констатовано, що скарга позивача не стосувалася адміністративної процедури, тому відсутні як винні особи, так і відсутні підстави для проведення щодо стверджуваних (однак обґрунтовано не підтверджених) порушень законодавства та притягнення винних до відповідальності. 
Підсумовуючи вищевказане, суд констатує, що відповідачем в цілому не допущено порушень законодавства, які б свідчили про наявність правових підстав для задоволення позову. 
Також суд звертає увагу на те, що ключовим питанням при наданні оцінки процедурним порушенням, допущеним під час прийняття суб`єктом владних повноважень рішення, є співвідношення двох базових принципів права: «протиправні дії не тягнуть за собою правомірних наслідків» і, на противагу йому, принцип «формальне порушення процедури не може мати наслідком скасування правильного по суті рішення»; межею, що розділяє істотне (фундаментальне) порушення від неістотного, є встановлення такої обставини: чи могло бути іншим рішення суб`єкта владних повноважень за умови дотримання ним передбаченої законом процедури його прийняття».
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 12.09.2024 року у справі №640/21435/22.
Враховуючи викладене вище, підстави для задоволення позовної заяви відсутні.
В зв`язку з відмовою у позові підстави для розподілу судових витрат відсутні, також позивач звільнений від сплати судового збору.
Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
УХВАЛИВ:
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Самарівської міської ради, третя особа: Управління соціального захисту населення Самарівської міської ради про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії – відмовити повністю.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Боженко