П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/36507/25	

Головуючий в 1 інстанції: Радчук А. А.
Час і місце ухвалення: м. Одеса

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого – Лук`янчук О.В.
суддів – Бітова А. І.
– Ступакової І. Г. 

розглянувши у порядку письмового провадження в місті Одеса адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління Служби безпеки України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 березня 2026 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України в Одеській області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії, - 

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління Служби безпеки України в Одеській області, в якому просить:
визнати протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України в Одеській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини грошових доходів за період з 01.03.2018 року по 23.09.2025 року у зв`язку з порушенням термінів виплати грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 31.01.2019 року, допомог на оздоровлення за 2017, 2018, 2019 роки та матеріальних допомог для вирішення соціально-побутових питань за 2017, 2018, 2019, виплачених 23.09.2025 року на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29.04.2025 року у справі №420/17258/24; 
зобов`язати Управління Служби безпеки України в Одеській області нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини грошових доходів за період з 01.03.2018 року по 23.09.2025 року у зв`язку з порушенням термінів виплати грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 31.01.2019 року, допомог на оздоровлення за 2017, 2018, 2019 роки та матеріальних допомог для вирішення соціально-побутових питань за 2017, 2018, 2019, виплачених 23.09.2025 року на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29.04.2025 року у справі №420/17258/24; 
визнати протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України в Одеській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, - період з 01.02.2019 року по 23.09.2025 року, виходячи з середньомісячного грошового забезпечення за останні два календарні місяці служби, що передують місяцю звільнення з військової служби відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України “Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати” від 08 лютого 1995 року №100; 
зобов`язати Управління Служби безпеки України в Одеській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, - період з 01.02.2019 року по 23.09.2025 року, в розмірі 236740,80 грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначається, що у період з 01.01.2006 по 31.01.2019 позивач проходив військову службу в Службі безпеки України. 25.01.2019 Наказом Голови СБ України № 86-ОС підполковник ОСОБА_1 звільнений з військової служби за підпунктом “б”, п.61 підпункту “а” (у зв`язку із закінченням строку контракту) пункту 2 частини п`ятої ст. 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” у запас ЗС України та виключений зі списків особового складу з 31.01.2019. 20.12.2024 позивач звернувся до УСБУ із заявою щодо нарахування та виплати грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 31.01.2019, нарахування та виплати передбачених законодавством грошових виплат у зв`язку із наданням щорічних основних відпусток за 2017, 2018, 2019 роки. За результатами розгляду заяви УСБУ в її задоволенні було відмовлено та позивач звернувся до суду. Судовим рішенням від 29.04.2025 року у справі № 420/17258/24 позов задоволено. 23.09.2025 позивачем отримано відповідь УСБУ № 65.1/65.23-2601 від 03.10.2025 року про те, що на виконання рішення суду Управлінням нараховано: - грошове забезпечення за період з 01.03.2018 по 31.01.2019 року у сумі 142322,30 грн.; - допомоги на оздоровлення за 2019 та 2020 роки та матеріальні допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2017, 2018, 2019 у сумі 12285,63 грн. 
У подальшому 15.10.2025 позивач звернувся до УСБУ із заявою щодо нарахування та виплати йому: - компенсацію втрати частини доходу з 01.03.2018 по 31.01.2019, відповідно до вимог Закону України “Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати” № 2050-ІІІ та Постанови КМ України “Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати” № 159; - середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.02.2019 року по 23.09.2025 року (день фактичної виплати), відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України “Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати” від 08 лютого 1995 року №100. За результатами розгляду заяви УСБУ в її задоволенні було відмовлено.
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати передбачених законодавством грошових виплат, позивач звернувся до суду із цим позовом.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 13 березня 2026 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України в Одеській області, про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії – задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України в Одеській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.02.2019 року по 21.09.2025 року.
Стягнуто з Управління Служби безпеки України в Одеській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.02.2019 року по 21.09.2025 року у сумі 351 755,70 грн.
Визнано протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України в Одеській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 31.01.2019 року, допомог на оздоровлення за 2017, 2018, 2019 роки та матеріальних допомог для вирішення соціально-побутових питань за 2017, 2018, 2019, виплачених 23.09.2025 року на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29.04.2025 року у справі №420/17258/24, відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати час доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159.
Зобов`язано Управління Служби безпеки України в Одеській області нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 31.01.2019 року, допомог на оздоровлення за 2017, 2018, 2019 роки та матеріальних допомог для вирішення соціально-побутових питань за 2017, 2018, 2019, виплачених 23.09.2025 року на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29.04.2025 року у справі №420/17258/24, відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати час доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159.
У іншій частині позовних вимог – відмовлено. 
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, Управління Служби безпеки України в Одеській області, подало апеляційну скаргу, в якій зазначає про порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, а тому просить скасувати рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
В своїй скарзі апелянт зазначає, що 27.08.2025 (наступний день після набрання законної сили рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29.04.2025) в Управління виник обов`язок щодо нарахування та виплати грошового забезпечення позивачу. 23.09.2025 року - день фактичної виплати грошового забезпечення у повному обсязі (із чим у позові позивач погоджується), тобто затримка у виплаті склала 28 днів, а не з 01.02.2019, як помилково вважає позивач.
Вказує, що військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а проходять службу, а правова природа понять грошове забезпечення військовослужбовців та заробітна плата працівників це зовсім різні поняття, нормативно встановлені зовсім різними нормативно-правовими актами, які регулюють різні правовідносини, тобто їх не можна ототожнювати, а положення КЗпП України на військовослужбовців не поширюються
Таким чином, безпідставними та помилковими є посилання позивача в своїй позовній заяві на положення статей 116, 117 КЗпП, оскільки він проходив в органах СБУ саме військову службу, а не перебував на посаді державного службовця чи працівника.
Відповідач не погоджується із розміром середнього заробітку (грошового забезпечення), який позивач просить стягнути та вважає позовні вимоги позивача незаконними та завищеними, оскільки вони не враховують критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні та принципу пропорційності розміру невиплачених сум.
Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі ч.1 ст.311 КАС України.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проходив військову службу в Управлінні Служби безпеки України в Одеській області.
Згідно Витягу з наказу начальника Управління Служби безпеки України в Одеській області від 31.01.2019 року №49-ОС, підполковника ОСОБА_2 (А-034654), співробітника Служби безпеки України, який звільнений наказом Служби безпеки України від 25 січня 2019 року № 86-OC підпунктом "б" пункту 61, підпунктом "а" (у зв`язку із закінченням строку контракту) пункту частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у Збройних Сил України, з 1 лютого 2019 року. виключено зі списків особового складу. 
Цим самим наказом позивачу нараховано до виплати грошове забезпечення, що підлягає виплаті при звільненні, зокрема: 
одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 13 повних календарних років служби;
грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно в розмірі 30736 гривень 46 копійок згідно з розпорядженням Центрального управління Служби безпеки України № 255-2017р. 
Водночас, після звільнення зі служби між позивачем та відповідачем виникли спірні правовідносини щодо нарахування та виплати грошового забезпечення.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 29.04.2025 року у справі №420/17258/24, яке набрало законної сили 26.08.2025 року, визнано протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України в Одеській області, допущену з 20.12.2023, яка полягає у неприйнятті рішення щодо нарахування та виплати військовослужбовцю ОСОБА_1 належного йому матеріального та грошового забезпечення, а саме грошового забезпечення за період з 01.03.2018 до 31.01.2019. Зобов`язано Управління Служби безпеки України в Одеській області (вул. Єврейська, 43, м. Одеса, 65045, код ЄДРПОУ 20001645) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) грошове забезпечення за період з 01.03.2018 до 31.01.2019 року. Визнано протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України в Одеській області, допущену з 20.12.2023, яка полягає у неприйнятті рішення щодо нарахування та виплати військовослужбовцю ОСОБА_1 при вибутті у щорічні основні відпустки за 2017, 2018, 2019 роки допомог на оздоровлення та матеріальних допомог для вирішення соціально-побутових питань за 2017,2018, 2019 роки. Зобов`язано Управління Служби безпеки України в Одеській області (вул. Єврейська, 43, м. Одеса, 65045, код ЄДРПОУ 20001645) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) несплачені йому при вибутті у щорічні основні відпустки за 2017, 2018, 2019 роки допомог на оздоровлення та матеріальних допомог для вирішення соціально-побутових питань за 2017,2018, 2019 роки. 
Відповідач надав до суду Довідку від 11.09.2025 року про нарахування належних виплат ОСОБА_1 згідно Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29.04.2025 по справі № 420/17258/24, якою нараховано позивачу грошове забезпечення за період з 01.03.2018 по 31.01.2019 у сумі до виплати – 142 322, 30 грн., а також допомогу на оздоровлення за 2017, 2018, 2019 роки та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2017, 2018, 2019 роки (у рахуванням раніше виплачених сум) у сумі до виплати – 12 285,63 грн. Усього – 154 607, 93 грн. (а.с. 35 зворот.стор.).
22.09.2025 року на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29.04.2025 року у справі №420/17258/24 на рахунок позивача зараховані кошти у сумі 154 607,63 грн., що підтверджується копією платіжної інструкції №2021 від 22.09.2025 року (а.с. 14). 
Як вважає позивач, оскільки його виключено зі списків особового складу 01.02.2019 року, а остаточний розрахунок проведено 22.09.2025 року, то відповідачем допущено затримку розрахунку при звільненні за період з 01.02.2019 року по 23.09.2025 року, яка компенсується виплатою середнього заробітку, відповідно до ст. 117 КЗпП України.
Позивач звертався до відповідача із заявою від 15.10.2025 року, в якій просив виплатити середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні, а також компенсацію втрати частини грошових доходів. Однак, відповідач листом від 21.10.2025 року відмовив у задоволенні його звернення, посилаючись на те, що обов`язок роботодавця здійснити розрахунок з працівником у день його звільнення передбачений КЗпП України, однак згідно норм законодавства, яким регулюється проходження військової служби, положення КЗпП України на військовослужбовців не поширюються. Управління не має підстав для нарахування та виплати середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, оскільки заявник проходив в органах СБУ військову службу, а не перебував на посаді державного службовця чи працівника, а законодавством про військову службу таких виплат не передбачено.
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що у позивача наявне право на отримання середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні з військової служби за період з 02.02.2019 року (наступний день після виключення зі списків особового складу) по 21.09.2025 року (переддень проведення остаточного розрахунку), а тому прийшов до висновку що з огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, виходячи з того, що середній заробіток за період затримки розрахунку з 02.02.2019 року по 21.09.2025 року склав 612 814,80 грн. (1446 день х середньоденний заробіток позивача – 423,80 грн.), та враховуючи принцип справедливості та співмірності, виплаті на користь позивача за період затримки розрахунку з 02.02.2019 року по 21.09.2025 року підлягають кошти у сумі 351 755,70 грн. (57,40 % від 612 814,80 грн.).
При цьому вказав, що оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є обов`язком роботодавця та працівника, а не суду, тому розрахунки, наведені в судовому рішенні, є тією сумою коштів, з яких в подальшому роботодавцем здійснюються утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів.
Також вказав, що оскільки грошове забезпечення виплачено позивачу 22.09.2025 року, а не на дату коли позивач набув таке право, то у даній справі встановлено порушення строків виплати позивачу грошового забезпечення, яке є доходом, а тому прийшов до висновку, що відповідачем разом із заборгованістю позивачу не виплачено компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, а отже допущено протиправну бездіяльність. 
Колегія суддів надаючи оцінку рішенню суду першої інстанції з урахуванням доводів апелянта виходить з наступного.
Щодо компенсації втрати частини доходів то колегія суддів зазначає наступне.
Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" №2050-ІІІ (далі по тексту Закон №2050-ІІІ) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №159 (далі по тексту - Порядок №159).
Відповідно до ст.1 Закону №2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Статтею 2 вказаного Закону зазначено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші (частина друга статті 2 Закону №2050-III у редакції, яка діяла до 26 лютого 2021 року).
пенсії або щомісячне довічне грошове утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством); соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення); сума індексації грошових доходів громадян; суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника (частина друга статті 2 Закону №2050-III у редакції, яка діє з 26 лютого 2021 року).
Згідно зі ст.3 Закону №2050-ІІІ сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
Статтею 4 Закону №2050-ІІІ визначено, що виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
Згідно з ст. 6 Закону № 2050-III, компенсацію виплачують за рахунок: власних коштів - підприємства, установи і організації, які не фінансуються і не дотуються з бюджету, а також об`єднання громадян; коштів відповідного бюджету - підприємства, установи і організації, що фінансуються чи дотуються з бюджету; коштів Пенсійного фонду України, Фонду соціального страхування України, Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, інших цільових соціальних фондів, а також коштів, що спрямовуються на їх виплату з бюджету.
З метою реалізації Закону № 2050-ІІІ Кабінетом Міністрів України прийнято Порядок № 159, відповідно до пункту 2 якого компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 01.01.2001.
Відповідно до п.2 Порядку №159 компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року. Компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема, пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат).
Відповідно до п. 3 Порядку № 159, компенсації підлягають грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, в т.ч. заробітна плата (грошове забезпечення).
Згідно з п.4 Порядку №159 сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держстатом.
Із урахуванням вищевикладених норм, суд апеляційної інстанції зазначає, що основними умовами для виплати суми компенсації є: 1) порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (в тому числі одноразової грошової допомоги) та 2) виплата нарахованих доходів. При цьому виплата компенсації втрати частини доходів здійснюється в день виплати основної суми доходу.
За висновками Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, сформованими у постанові від 02.04.2024 в справі № 560/8194/20, умовами для виплати суми компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів та нарахування доходів (у тому числі, за рішенням суду). А виплата компенсації втрати частини доходів повинна здійснюватися у тому ж місяці, в якому здійснюється виплата заборгованості. Тож, нарахування і виплата компенсації втрати частини доходів у випадку порушення строку їх виплати проводиться у чітко визначений Законом № 2050-III строк - у тому ж місяці, в якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
Судом встановлено, що на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30.05.2025 року по справі № 420/6149/25, залишеним в силі постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 12.08.2025 року, відповідач 28.08.2025 р. виплатив позивачу 201177,18 грн.
У справі, яка переглядається апеляційним судом, відповідачем не заперечується та обставина, що нарахування та виплата грошового забезпечення здійснена на виконання рішення суду, проте як суб`єкт виконання цих рішень, проте на думку позивача відповідач не здійснив розрахунок та виплату компенсації виду доходу, передбаченого статтею 2 Закону №2050-ІІІ
Отже, колегія суддів зазначає, що дослідженню у межах даної справи підлягає факт порушення з боку відповідача строків виплати компенсації втрати частини доходів.
Так, як вже зазначалося, основною умовою для виплати громадянину, передбаченої статтею 2 Закону № 2050-III, компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів і компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.
Таким чином, за наявності визначених Законом № 2050-III умов, присуджена за рішенням суду сума підлягає компенсації у тому ж самому порядку, якщо ці умови настали у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення суду.
Тобто, коли суми нараховуються за рішенням суду, то підстава для виплати компенсації виникає у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення суду.
З огляду на викладене, у даному випадку право на компенсацію особа набуває після набрання законної сили судовим рішенням та у разі несвоєчасної виплати відповідачем сум доходу, які стягнуто на підставі цього рішення.
Детальній аналіз цих правовідносин наданий Верховним Судом у постанові по справі 520/25464/23 від 03 грудня 2025 року.
В пп.9, 10, 18 наведеної постанови вказується, що, -
"9. Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІІІ "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" (далі - Закон № 2050-ІІІ) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 159 (далі - Порядок № 159).
10. Згідно зі статтями 1, 2 Закону № 2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), така компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.
18. Як уже зазначалося, підставою для виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати є затримка на один і більше календарних місяців виплати доходів згідно з рішенням суду.".
За приписами ч.5 ст. 242 КАС України та ч.6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Враховуючи наведені правові норми колегія суддів вважає необхідним при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин у даній справ врахувати висновки щодо застосування норм права, викладені у постанові Верховного Суду по справі 520/25464/23 від 03 грудня 2025 року.
Як вбачається з матеріалів справи, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29.04.2025 року у справі №420/17258/24 набрало законної сили 26.08.2025 року.
22.09.2025 року на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29.04.2025 року у справі №420/17258/24 на рахунок позивача зараховані кошти у сумі 154 607,63 грн., що підтверджується копією платіжної інструкції №2021 від 22.09.2025 року
Отже, відповідно, затримка виконання рішення суду склала менше одного місяця, а тому позивач не має права на отримання компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, чим спростовуються висновки суду першої інстанції.
Відтак, з урахуванням вже згаданих норм Закону №2050-ІІІ та Порядку №159, колегія суддів приходить до висновку, про відсутність підстав для виплати позивачеві компенсації втрати частини доходів, оскільки виплату належних сум (право на які визначено судовим рішенням №420/18007/24) проведено у строк менше одного місяця, що помилково не було встановлено судом першої інстанції, а тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню.
Стосовно наявності правових підстав для виплати середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні згідно до статей 116, 117 КЗпП України, то колегія суддів зазначає наступне.
Правовідносини з приводу грошового забезпечення військовослужбовців регулюються низкою спеціальних актів, а саме: Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII, постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» тощо.
Відповідно до статті 1-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.
У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Абзацом першим частини першої статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» обумовлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Відповідно до пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (далі - Положення №1153/2008), після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.
Відповідно до частини другої статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
У рішенні Конституційного Суду України від 07.05.2002 № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
Отже, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини. Однак, спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум.
Непоширення норм трудового законодавства на військовослужбовців стосується, зокрема, порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення). Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що передбачає порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.
Зазначене питання врегульоване Кодексом законів про працю України від 10 грудня 1971 року № 322-VIII (далі - КЗпП України), норми якого в цій ситуації є загальними та поширюється на правовідносини, які виникають у зв`язку з несвоєчасним розрахунком під час звільнення з військової служби.
Такі правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 28 січня 2021 року у справі № 240/11214/19, які відповідно до частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» підлягають врахуванню.
Отже, вказане спростовує доводи апелянта про те, що у спірній ситуації на нього не поширюється відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України, та свідчить про обґрунтованість висновку суду першої інстанції щодо наявності у позивача права на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні згідно з статтею 117 КЗпП України.
Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.
Спір у цій справі стосується виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, в редакції якої у спірному періоді (01.02.2019- 23.09.2025) відбулися зміни на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 №2352-ІХ (далі - Закон № 2352-ІХ).
Відповідно до ст.116 КЗпП України, в редакції, що діяла на дату виключення позивача із списків особового складу військової частини було передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно із ст.117 КЗпП України, в редакції, що діяла на дату виключення позивача із списків особового складу військової частини, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Метою встановлення передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності роботодавця є захист майнових прав працівника (службовця) у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права на своєчасне одержання заробітної плати (грошового забезпечення) за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності. Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником. Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17, зазначила, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Після постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, викладена в ній позиція (зокрема, щодо наявності передбачених статтею 117 КЗпП України підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, якщо навіть остаточний розрахунок відбувся на підставі/виконання судового рішення) не піддавалася зміні (відступу).
Також, колегія суддів враховує висновки Великої Палати Верховного Суду, зокрема, у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17, в якій зазначено, що незалежно від того, чи перераховані всі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.
Законом України №2352-ІХ від 01.07.2022 в статтю 117 КЗпП України внесено зміни, якими передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Позивач вказує, що проходив службу з 01.01.2006 по 31.01.2019 року.
Проте при звільненні з військової служби за підпунктом “б”, п.61 підпункту “а” (у зв`язку із закінченням строку контракту) пункту 2 частини п`ятої ст. 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” у запас ЗС України та виключенні зі списків особового складу позивачу не було виплачено грошового забезпечення, грошових виплат у зв`язку із наданням щорічних основних відпусток.
При цьому, 22.09.2025 року такий розрахунок було проведено на виконання рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 29.04.2025 року у справі №420/17258/24, яке набрало законної сили 26.08.2025 року та  на рахунок позивача зараховані кошти у сумі 154 607,63 грн., а отже відповідачем затримано розрахунок з 02.02.2019 року (наступний день після виключення зі списків особового складу) по 21.09.2025 року (переддень проведення остаточного розрахунку)
За таких підстав, колегія суддів приходить до висновку, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо не нарахування та невиплати позивачу середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, що вірно встановлено судом першої інстанції.
Щодо періоду затримки та стягнення середнього заробітку, то колегія суддів зазначає, що з урахуванням висновків Верховного Суду викладених в постанові від 25 квітня 2024 року по справі № 440/8467/23 стягнення середнього заробітку умовно варто поділити на дві частини: до набрання чинності нової редакції статті 117 КЗпП України і після цього, що враховано судом першої інстанції
Враховуючи дату звільнення позивача (01.02.2019) та приписи чинної редакції статті 117 КЗпП України, якими після 19.07.2022 обмежено період, за який можливо притягнути роботодавця до відповідальності 6 місяцями, період затримки розрахунку при звільненні з 02.02.2019 року по 21.09.2025 року усього становить 1446 днів (з 02.02.2019 по 18.07.2022 – 1262 дні; з 19.07.2022 по 21.09.2025 – 184 дні (кількість днів затримки обмежений 6-ти місячним строком). 
Так, з урахуванням Порядку 100, суд першої інстанції вказав, що з 02.02.2019 року по 21.09.2025 року склав 612 814,80 грн. (1446 день х середньоденний заробіток позивача – 423,80 грн.), та враховуючи принцип справедливості та співмірності, виплаті на користь позивача за період затримки розрахунку з 02.02.2019 року по 21.09.2025 року підлягають кошти у сумі 351 755,70 грн. (57,40 % від 612 814,80 грн.).
Водночас, колегія суддів враховує висновки Верховного Суду, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц.
За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені у вказаній постанові, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
При вирішенні даного питання суд враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.
Вказаний підхід застосований Верховним Судом у складі Касаційного адміністративного суду у постановах від 30.10.2019 року у справі №806/2473/18, від 12.08.2020 року у справі №400/3151/19 та ряду інших.
Отже, в рамках даного спору суду необхідно визначити розмір відповідальності роботодавця, передбачений статтею 117 КЗпП, виходячи з розміру суми індексації, яку відповідач виплатив позивачу із запізненням.
Так, істотність частки складових заробітної плати (грошового забезпечення) в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає: частка компенсації /середній заробіток за весь час затримки розрахунку х 100 = х (%).
Для розрахунку необхідно визначити розмір грошового забезпечення позивача за два місяці перед звільненням, вирахувати розмір середньоденного грошового забезпечення та кількість днів.
Так, судом першої інстанції встановлено, що середньоденний заробіток позивача складає 423,80 грн. ((12 925,66х2)/61).
Відтак, розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні складає 612 814,80 грн. (423,80 грн. х 1446 день). 
Щодо розміру недоплаченої позивачу при звільненні суми, судом встановлено, що ця сума становить 154 607,63 грн.
Так, істотність частки складових грошового забезпечення в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 154607,63 грн. (грошове забезпечення виплачене на виконання рішення суду) / 612814.80 грн. (середній заробіток за весь час затримки розрахунку) х 100 = 25,23 %.
Отже сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 25,23 % становить: 423,80 грн. (середньоденний заробіток позивача) х 25,23 % х 1446 (днів затримки розрахунку без обмеження 6 місяцями) = 154613,17 грн.
Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу пропорційності застосована Верховним Судом в постанові по справі №420/12808/23 від 09 вересня 2025 року.
Так, враховуючи, що тривалий період виплати грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 31.01.2019 року виник як з вини відповідача, так і у зв`язку із тим, що з відповідним позовом позивач звернувся до суду лише у кінці травня 2024 року, через більше як п`ять років після звільнення, колегія суддів вважає за можливе застосувати до спірної суми також принцип співмірності, та урахувати істотності частки розраховану вище.
Враховуючи вищевикладені обставини, доводи апелянта, колегія суддів приходить до висновку про наявність у позивача права на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку саме у розмірі 154613,17 гривень.
В свою чергу суд першої інстанції правомірно засовував істотність частки, водночас провів її помилковий розрахунок застосувавши не ті суми, які підлягають врахуванню, а тому колегія суддів приходить до висновку про помилковість задоволення позовних вимог у цій частині з зазначенням суми у розмірі 351 755,70 грн. (57,40 % від 612 814,80 грн.).
З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження частково.
Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до пункту 2 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно з частиною першої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Отже, враховуючи що судом першої інстанції помилково встановлено право позивача на виплату компенсації втрати частини доходів, та помилковість висновків суду в частині методики обрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.
Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду лише з підстав, передбачених пп. "а"- "г" п.2 ч.5 ст.328 КАС України.
Керуючись ст.308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів , -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Управління Служби безпеки України в Одеській області задовольнити частково.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 березня 2026 року скасувати.
Ухвалити по справі нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України в Одеській області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії – задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України в Одеській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.02.2019 року по 21.09.2025 року.
Зобов`язати Управління Служби безпеки України в Одеській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.02.2019 року по 21.09.2025 року у сумі 154613,17 гривень.
В іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5 статті 328 КАС України 
Повний текст постанови складено та підписано 30 червня 2026 року.

Головуючий суддя: О.В. Лук`янчук 

Суддя: А. І. Бітов

Суддя: І. Г. Ступакова