Єдиний унікальний номер справи № 759/11133/25
Провадження № 22-ц/824/7391/2026

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 квітня 2026 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Журби С.О., 
суддів Писаної Т.О., Приходька К.П., 
за участю секретаря Павлової В.В.,
розглянувши справу за апеляційними скаргами  ОСОБА_1 та  ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2025 року у справі за позовом Святошинської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні землею шляхом знесення самочинного будівництва та повернення земельної ділянки,

В С Т А Н О В И В :

23 травня 2025 року позивач звернувся до Святошинського районного суду міста Києва з вказаним позовом до відповідача. 
На обґрунтування позовних вимог зазначено, що земельна ділянка загальною площею 0,10 га кадастровий номер 8000000000:75:307:0098, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на праві комунальної власності належить територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради.
При цьому, згідно листів Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу КМР від 18.06.2024, від 27.09.2024 та від 17.01.2025 за поданням Департаменту рішення щодо передачі земельної ділянки по АДРЕСА_1 фізичним або юридичним особам у власність (користування) КМР не приймала.
Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 08.05.2025 НВ-9962348942025, державна реєстрація земельної ділянки кадастровий номер 8000000000:75:307:0098 проведена Головним управлінням Держгеокадастру у м. Києві 16.08.2016 на підставі технічної документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розробленої ФОП ОСОБА_3 на замовлення ОСОБА_2 .
Вказаний витяг містить кадастровий план земельної ділянки, а також експлікацію земельних угідь.
Згідно наявної експлікації площа земельної ділянки кадастровий номер 8000000000:75:307:0098 становить 0,1000 га, у тому числі за земельними угіддями 0,1 га, ділянка вільна від забудови.
Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 02.09.2024 у справі №759/15316/24 затверджено угоду про визнання винуватості, укладену 23.07.2024 прокурором Святошинської окружної прокуратури м. Києва Талибовим Р.А. та обвинуваченою ОСОБА_1 .
Визнано ОСОБА_1 винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 197-1 КК України.
Згідно затвердженої угоди від 23.07.2024, ОСОБА_1 достовірно знаючи, що рішенням КМР чи інших компетентних органів земельна ділянка площею 0,10 га кадастровий номер 8000000000:75:307:0098, по АДРЕСА_1 їй в орендне чи будь-яке інше законне користування, володіння чи розпорядження не передавалася, самовільно зайняла земельну ділянку та збудувала на ній нерухомий нежитловий об`єкт (гараж) загальною площею 70 кв.м.
Враховуючи викладене, позивач просив суд усунути перешкоди територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради (ЄДРПОУ: 22883141) у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою загальною площею 0,10 га кадастровий номер 8000000000:75:307:0098 за адресою: АДРЕСА_1 , зобов`язавши ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) повернути територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради (ЄДРПОУ: 22883141) земельну ділянку площею 0,0070 га, що є частиною земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:75:307:0098 за адресою: АДРЕСА_1 , у придатному для використання стані, включаючи знесення гаражу загальною площею 70 кв.м та огорожі, а також стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір.
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2025 року позов задоволено. 
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, 21 січня 2026 року відповідач ОСОБА_1 та 21 січня 2026 року особа, яка не брала участі у справі - ОСОБА_2 направили апеляційні скарги, у якій зазначили, що оскаржуване рішення вважають незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права, з неповним з`ясуванням судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, за невідповідності висновків, викладених у рішеннях суду, дійсним обставинам справи, за недоведеності обставин, які суд визнав встановленими.
У зв`язку з цим апелянти просили апеляційний суд у своїх апеляційних скаргах скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Крім того, апелянти просили вирішити питання про стягнення судових витрат з позивача. 
Крім того, разом з апеляційними скаргами відповідач ОСОБА_1 та особа, яка не брала участі у справі, ОСОБА_2 надали заяви про залучення ОСОБА_2 у якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору на стороні відповідача.
30 березня 2026 року до апеляційного суду від позивача надійшов відзив, в якому позивач просив закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справіОСОБА_2 , рішення просили залишити без змін.
15 квітня 2026 року до апеляційного суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому останній просиву апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, рішення - без змін.
У судове засідання, призначене на 30 квітня 2026 року, з`явилися відповідач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 , апелянт - особа, яка не брала участі у справі, ОСОБА_2 , та її представник ОСОБА_8, які підтримали подані апеляційні скарги та просили апеляційний суд їх задовольнити; прокурор Ящук К.В., який просив апеляційний суд залишити апеляційні скарги без задоволення.
Згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Апеляційний суд вважає за можливе здійснити спільний розгляд двох апеляційних скарг в межах одного апеляційного провадження з ухваленням однієї постанови з огляду на те, що апеляційні скарги подані з тотожних правових та фактичних підстав, судом першої інстанції постановлено одне рішення, а доводи й мотиви апеляційних скарг є однаковими за своєю суттю та обґрунтуванням.
Крім того, спільний розгляд апеляційних скарг сприятиме повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванню обставин справи, забезпеченню процесуальної економії та ухваленню узгодженого судового рішення.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для закриття апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , залишення апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 без задоволення та відсутність підстав для скасування судового рішення суду першої інстанції.
Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, зазначив, що спірна земельна ділянка належить до земель комунальної власності територіальної громади міста Києва, при цьому Київська міська рада рішень про передачу земельної ділянки відповідачу чи іншим особам у власність або користування не приймала; відповідач використовувала земельну ділянку без належних правовстановлюючих документів та без отримання документів, які надають право на виконання будівельних робіт; розміщений на земельній ділянці гараж площею 70 кв.м та огорожа є самочинним будівництвом у розумінні ст. 376 ЦК України; факт самовільного зайняття земельної ділянки та здійснення самочинного будівництва підтверджується, зокрема, вироком Святошинського районного суду м. Києва від 02 вересня 2024 року у кримінальній справі за ч. 3 ст. 197-1 КК України, який набрав законної сили; наявність самочинно збудованого об`єкта створює перешкоди територіальній громаді міста Києва у здійсненні правомочностей власника земельної ділянки; відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування доводів позову, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про наявність правових підстав для усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом її повернення у придатному для використання стані, включаючи знесення самочинного будівництва.
Як убачається з апеляційних скарг, переважна більшість їх доводів фактично вже були належним чином досліджені судом першої інстанції в ході розгляду справи, за результатами чого їй була дана належна правова оцінка, з якою в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду. 
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини.
В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:
«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.
Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»
З огляду на зазначене апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи, і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.
Як вбачається з матеріалів справи та належно встановлено судом першої інстанції в ході розгляду справи, земельна ділянка загальною площею 0,10 га кадастровий номер 8000000000:75:307:0098, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на праві комунальної власності належить територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради.
Згідно листів Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 18.06.2024, від 27.09.2024 та від 17.01.2025 за поданням Департаменту рішення щодо передачі земельної ділянки по АДРЕСА_1 фізичним або юридичним особам у власність (користування) Київська міська рада не приймала (а.с. 41-42, 31-32,51-52, т. 1).
Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 08.05.2025 НВ-9962348942025 та витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 16.08.2018 НВ-8000339722016, державна реєстрація земельної ділянки кадастровий номер 8000000000:75:307:0098 ( АДРЕСА_1 ) загальною площею 0,1000 га проведена Головним управлінням Держгеокадастру у м. Києві 16.08.2016 на підставі технічної документації із з землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розробленої ФОП ОСОБА_3 на замовлення ОСОБА_2 . Категорія земель: землі житлової та громадської забудови, вид цільового призначення - 02.01 Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (а.с. 55-60, 177, т. 1).
До витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 08.05.2025 НВ-996234894202 долучено додаток, а саме кадастровий план земельної ділянки, а також експлікацію земельних угідь. Згідно наявної експлікації площа земельної ділянки кадастровий номер 8000000000:75:307:0098 становить 0,1000 га, у тому числі за земельними угіддями 0,1 га, ділянка вільна від забудови (а.с. 58-60, т. 1).
У матеріалах справи міститься проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадянці ОСОБА_2 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 №ПЗВ-1868 від 16.02.2017 до справи А-18157, ФОП сертифікований інженер-землевпорядник ОСОБА_3 (а.с. 89-179, т. 1).
Відповідно до протоколів огляду під час огляду 16.05.2024 та 13.06.2024 вказаної земельної ділянки в межах кримінального провадження № 12024100080001865 від 06.06.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 197-1 Кримінального кодексу України, встановлено, що на земельній ділянці загальною площею 0,10 га кадастровий номер 8000000000:75:307:0098 по АДРЕСА_1 розташований об`єкт незакінченого будівництва, збудований з піноблоків білого кольору на бетонній основі. Зверху будівлі розміщений дах виготовлений із металопрофілю темного кольору, ліворуч розміщена пластикова водостічна система темного кольору. Земельна ділянка огороджена металевою сіткою по периметру. Згідно план-схеми земельної ділянки кадастровий номер 8000000000:75:307:0098, складеної інженером-землевпорядником ОСОБА_5 за результатами геодезичної зйомки, площа земельної ділянки становить 0,10 га, а площа розміщеного на ній гаража -70 кв.м. (а.с. 39-40, 45-48, т. 1).
Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 02.09.2024 у справі №759/15316/24 затверджено угоду про визнання винуватості, укладену 23.07.2024 прокурором Святошинської окружної прокуратури м. Києва Талибовим Р.А. та обвинуваченою ОСОБА_1 . Визнано ОСОБА_1 винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 197-1 КК України та призначене їй узгоджене сторонами покарання. Вказаний вирок суду сторонами не оскаржувався та набрав законної сили 03.10.2024 (а.с. 34-35, т. 1).

Стосовно доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 апеляційний суд зазначає таке:
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що спірна земельна ділянка тривалий час фактично перебувала у користуванні її родини, зокрема її матері - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка, за твердженням апелянта, користувалася зазначеною земельною ділянкою понад п`ятдесят років у межах домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
Апелянт зазначає, що житловий будинок за вказаною адресою був зведений ще у 1935 році та історично пов`язаний із користуванням відповідною земельною ділянкою, що, на її думку, свідчить про тривалий, безперервний та добросовісний характер фактичного землекористування. Також ОСОБА_1 вказує, що пред`явлення позову саме до неї фактично покладає на неї обов`язок вчинити юридично значимі дії щодо спірної земельної ділянки, хоча фактичне користування такою земельною ділянкою здійснювалося її матір`ю та іншими членами родини.
Разом з тим колегія суддів зазначає, що відповідно до статей 125, 126 Земельного кодексу України право власності та право користування земельною ділянкою виникають з моменту державної реєстрації таких прав та посвідчуються відповідними правовстановлюючими документами.
Сам по собі факт тривалого користування земельною ділянкою, у тому числі у зв`язку з користуванням розташованим на ній чи поруч об`єктом нерухомого майна, не є підставою для виникнення права власності чи права користування земельною ділянкою у розумінні вимог земельного законодавства.
При цьому матеріали справи не містять належних та допустимих доказів набуття ОСОБА_1 , ОСОБА_7 чи іншими членами їх родини права власності або права користування земельною ділянкою з кадастровим номером 8000000000:75:307:0098 у встановленому законом порядку.
Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
У постанові Верховного Суду від 11 червня 2020 року (справа №757/1782/18) вказується, що змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
За таких умов доведення не може вважатися належним чином здійсненим виключно шляхом зазначення певних відомостей чи припущень, оскільки це не звільняє відповідача від виконання процесуального обов`язку щодо доведення обставин, на які він посилається як на підставу своїх обґрунтувань. 
Статтею 82 ЦПК України визначено підстави звільнення від доказування. Відповідно до частини шостої зазначеної статті вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалені відповідний вирок, ухвала чи постанова суду, лише у питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Отже, обставини, встановлені вироком суду у кримінальному провадженні, мають для суду преюдиційне значення в частині встановлення факту вчинення певних дій та особи, яка їх вчинила, і не потребують повторного доказування під час розгляду цивільної справи.
У межах справи № 759/15316/24 встановлено факт здійснення ОСОБА_1 самовільного будівництва на земельній ділянці, яка належить територіальній громаді міста Києва. Зазначені обставини є преюдиційними у розумінні частини шостої статті 82 ЦПК України та не підлягають повторному доказуванню у даній справі.
Доводи апеляційної скарги про те, що спірна земельна ділянка належала матері відповідача - ОСОБА_6 , не знайшли свого належного підтвердження під час судового розгляду.
Так, на підтвердження зазначених доводів апелянтом надано копії листів та довідок, у яких містяться відомості про виділення ОСОБА_7 земельної ділянки площею 0,25 га в АДРЕСА_2 . Разом із тим зазначені документи не містять відомостей, які б давали можливість ідентифікувати відповідну земельну ділянку як саме ту земельну ділянку, що є предметом спору у даній справі.
При цьому належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:75:307:0098 була передана ОСОБА_7 у власність чи користування у встановленому законом порядку, матеріали справи не містять, а стороною відповідача таких доказів суду не надано.
Натомість наявні у матеріалах справи витяги з Державного земельного кадастру та технічна документація підтверджують, що спірна земельна ділянка є окремо сформованою земельною ділянкою комунальної форми власності та належить територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради.
Таким чином, доводи апеляційної скарги у цій частині є необґрунтованими, спростовуються матеріалами справи та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість рішення суду першої інстанції, у зв`язку з чим не підлягають задоволенню.
Суд апеляційної інстанції перевіряє законність судових рішень виключно в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, та розглядає лише ті доводи, які викладені в апеляційній скарзі, не виходячи за їх межі та не бере до уваги інші доводи, які не були належно відображені у відповідному процесуальному зверненні.
Інші доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 , не можуть бути підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні апелянтом норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, наведені в апеляційній скарзі ОСОБА_1 доводи не спростовують висновки суду першої інстанції.

Стосовно апеляційної скарги ОСОБА_2 апеляційний суд зазначає наступне:
Апеляційну скаргу у даній справі подано ОСОБА_2 , яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції, однак вважає, що оскаржуваним рішенням вирішено питання про її права та інтереси.
У своїй апеляційній скарзі ОСОБА_2 фактично повторює доводи відповідача ОСОБА_1 та зазначає, що спірна земельна ділянка тривалий час перебувала у користуванні їх сім`ї, а саме була надана її бабусі - ОСОБА_6 , яка є матір`ю ОСОБА_1 .
Крім того, апелянт зазначає, що за її ініціативою було розроблено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,10 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 . У зв`язку з цим ОСОБА_2 вказує на наявність у неї наміру щодо приватизації зазначеної земельної ділянки та вважає, що ухвалене судом рішення унеможливлює завершення процедури оформлення права власності на неї.
Таким чином, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 зводяться до того, що оскаржуване рішення порушує її права та законні інтереси як особи, яка зверталася до уповноважених органів із заявою про передачу їй спірної земельної ділянки у приватну власність, однак станом на час розгляду справи відповідне право у встановленому законом порядку не набула.
Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції.
Отже, процесуальний закон прямо передбачає право особи, яка не брала участі у справі, однак вважає, що судовим рішенням порушено її права чи інтереси, на звернення з апеляційною скаргою.
У відповідності до положень ч. 3 ст. 352 ЦПК України після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, але суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, така особа користується процесуальними правами і несе процесуальні обов`язки учасника справи. За таких умов окреме залучення такої особи до участі у справі як третьої особи не є необхідним.
З огляду на викладене, клопотання про залучення ОСОБА_2 до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, задоволенню не підлягає.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.
У разі подання апеляційної скарги особою, яка не була залучена до участі у справі, суд фактично розгляд такої скарги здійснює у два етапи. Насамперед апеляційний суд перевіряє, чи порушуються права, свободи та інтереси апелянта оскаржуваним рішенням. Лише у разі, якщо суд приходить до висновку про те, що рішення дійсно стосується прав, свобод та інтересів апелянта, він переходить до перегляду судового рішення по суті. В іншому випадку апеляційне провадження закривається.
Аналогічна правова позиція неодноразово була висловлена Верховним Судом. Зокрема, у справі № 522/14240/15-ц Верховний Суд зазначив, що правова визначеність передбачає дотримання принципу остаточності судового рішення, недопустимості повторного розгляду вже раз вирішеної справи.
Оскарження судового рішення здійснюється у порядку, передбаченому процесуальним законом.
Необхідно зазначити, що добросовісність є однією з основоположних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю й повагою до інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
У частині першій статті 352 ЦПК України зазначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок про те, що аналіз частини першої статті 352 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи: учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.
У пункті 3 частини першої статті 362 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.
Тобто, у разі подання апеляційної скарги особою, яка не брала участі у справі, і апеляційним судом встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті.
Перевіривши матеріали справи, не вдаючись до оцінки законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 у даній справі підлягає закриттю з огляду на таке.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Статтею 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Конституційний Суд України у рішенні від 11.12.2007 року № 11-рп/2007 зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абз. 3 пп. 3.1 п. 3 мотивувальної частини).
Згідно із ч. 3 ст. 18 ЦПК України обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Частиною 1 ст. 352 ЦК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Отже, законодавець визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків. На відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.
При цьому, судове рішення, оскаржуване незалученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та ухвалення рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.
Рішення є таким, що ухвалене про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. В такому випадку, рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків (правовий висновок у постанові Верховного Суду від 25.01.2021 року у справі № 206/3087/18 (провадження № 61-19028св20).
Таким чином, після прийняття апеляційної скарги особи, яка не брала участі у справі, суд апеляційної інстанції з`ясовує, чи стосується оскаржуване судове рішення безпосередньо прав, інтересів та (або) обов`язків скаржника і яких конкретно.
Пунктом 3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.
Тлумачення наведених норм процесуального права свідчить про те, що суд апеляційної інстанції в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи не вирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції та подала апеляційну скаргу.
При цьому, якщо обставини про вирішення судом першої інстанції питання про права, інтереси та свободи особи, яка не була залучена до участі у справі, не підтвердились, апеляційне провадження підлягає закриттю (правовий висновок висловлений Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 17.02.2020 року у справі № 668/17285/13-ц, провадження № 61-41547сво18).
Про закриття апеляційного провадження суд апеляційної інстанції постановляє ухвалу, яка може бути оскаржена в касаційному порядку (ч. 2 ст. 362 ЦПК України).
Отже, суд апеляційної інстанції має першочергово з`ясувати, чи стосується оскаржуване судове рішення безпосередньо прав та обов`язків заявника, та лише після встановлення таких обставин переглянути справу за його апеляційною скаргою, а у випадку встановлення, що права заявника оскаржуваним судовим рішенням не порушені та питання про його права і обов`язки стосовно сторін у справі судом першої інстанції не вирішувалися - закрити апеляційне провадження, оскільки в останньому випадку така особа не має права на апеляційне оскарження рішення суду.
На відміну від оскарження судового рішення учасниками справи, особа, яка не брала участь у справі, має довести наявність у неї правового зв`язку з учасниками справи або безпосередньо з судовим рішенням через обґрунтування наявності таких критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок і такий обов`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.
Разом із тим, перевіряючи наявність у ОСОБА_2 права на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції у даній справі, колегія суддів виходить із такого:
В своїй скарзі порушення оскаржуваним рішення суду її прав ОСОБА_2 обумовлює тим, що нею здійснювалися дії, спрямовані на оформлення у власність земельної ділянки площею 0,10 га за адресою: АДРЕСА_1 , зокрема розроблявся проект землеустрою щодо її відведення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. В той же час сам по собі факт звернення особи до органів місцевого самоврядування із заявами про передачу земельної ділянки у власність, розроблення проекту землеустрою чи вчинення інших підготовчих дій не свідчить про набуття такою особою речового права на земельну ділянку.
Відповідно до статей 116, 118, 121, 122, 125 Земельного кодексу України право власності чи право користування земельною ділянкою виникає виключно після прийняття уповноваженим органом відповідного рішення та державної реєстрації такого права.
При цьому, як убачається з матеріалів справи, рішення Київської міської ради про передачу ОСОБА_2 у власність чи користування спірної земельної ділянки кадастровий номер 8000000000:75:307:0098 не приймалося, а державна реєстрація права власності чи користування на зазначену земельну ділянку за апелянтом не здійснювалася.
Отже, на момент ухвалення судом першої інстанції рішення ОСОБА_2 не була власником чи землекористувачем спірної земельної ділянки, а також не набула будь-яких речових прав щодо неї у встановленому законом порядку.
Колегія суддів враховує, що оскаржуваним рішенням суд першої інстанції вирішував спір між Київською міською радою та ОСОБА_1 щодо усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинного будівництва та повернення земельної ділянки територіальній громаді міста Києва.
При цьому у мотивувальній та резолютивній частинах оскаржуваного рішення відсутні будь-які висновки суду щодо прав, свобод, інтересів чи обов`язків ОСОБА_2 , а також відсутнє вирішення спору про право за її участю.
Саме лише посилання апелянта на наявність у неї наміру в майбутньому оформити право власності на земельну ділянку та на існування легітимних очікувань щодо завершення процедури її приватизації не свідчить про те, що оскаржуваним рішенням безпосередньо вирішено питання про її права чи обов`язки у розумінні статей 17, 18, 352 ЦПК України.
Таким чином, апелянтом не доведено наявності очевидного та безумовного правового зв`язку між оскаржуваним рішенням суду та її правами чи обов`язками, а доводи апеляційної скарги фактично ґрунтуються на припущеннях щодо можливого впливу судового рішення на її подальші наміри стосовно оформлення права на земельну ділянку. За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що рішення суду першої інстанції не вирішувало питання про права, свободи, інтереси чи обов`язки ОСОБА_2 , у зв`язку з чим апеляційне провадження за її апеляційною скаргою підлягає закриттю на підставі пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України.
З урахуванням вищевикладеного та положень ст. 362 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що, оскаржуючи зазначене рішення суду першої інстанції, ОСОБА_2 не довела наявності безпосереднього та очевидного правового зв`язку між оскаржуваним судовим рішенням і вирішенням судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, у зв`язку з чим підстави для апеляційного перегляду рішення за її апеляційною скаргою відсутні.
Доводи, які викладені в апеляційній скарзі, щодо незаконності оскаржуваного рішення суду по суті спору колегією суддів не аналізуються при розгляді даної апеляційної скарги ОСОБА_2 , оскільки ухвалене оскаржуване судове рішення в даному випадку по суті не переглядається.

З огляду на викладене, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив наявні у справі докази та дав їм належну правову оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою  ОСОБА_2 , залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 263, 367, 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В :

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою  ОСОБА_2 закрити.
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 29 жовтня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана 

К.П. Приходько