ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2026 року 
м. Київ

cправа № 924/538/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Рогач Л. І. - головуюча, Мачульський Г. М., Могил С. К., 
за участю секретаря судового засідання - Салівонського С. П.,
представників учасників справи: 
офісу Генерального прокурора - Колодяжної А. В., 
Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Укрелітагро" - 
Лозюка С.Ф., 
розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Укрелітагро"
на рішення Господарського суду Хмельницької області від 03.10.2024 
(суддя Виноградова В. В.)
та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 10.12.2025
(судді Гудак А. В., Олексюк Г. Є., Мельник О. В.)
у справі за позовом керівника Шепетівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, Ізяславської міської ради
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Укрелітагро"
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: 1) ОСОБА_1 , 2) Головне управління Держгеокадастру у Хмельницькій області
про витребування земельної ділянки, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, скасування державної реєстрації земельної ділянки,
ВСТАНОВИВ:
1. Короткий зміст позовних вимог 
1.1. Керівник Шепетівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, Ізяславської міської ради звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Укрелітагро" (далі - ТОВ "Компанія "Укрелітагро", відповідач, скаржник) про витребування у відповідача на користь Ізяславської міської ради земельної ділянки загальною площею 2 га, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення, що розташована за межами населених пунктів на території Ізяславської міської ради Шепетівського району Хмельницької області у координатах, межах та конфігурації, що була передана у власність ОСОБА_1 відповідно до наказу Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області від 11.09.2017 № 22-18944-СГ, якій був присвоєний кадастровий номер 6822183900:04:028:0074; скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна державну реєстрацію права власності ТОВ "Компанія "Укрелітагро" на земельну ділянку за кадастровим номером 6822183900:04:028:0090, площею 52 га, припинивши право власності відповідача на цю земельну ділянку; скасування у Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки за кадастровим номером 6822183900:04:028:0090, площею 52 га.
2. Стислий виклад обставин справи, встановлених судами 
2.1. Відповідач - ТОВ "Компанія "Укрелітагро" є власником земельної ділянки з кадастровим номером 6822183900:04:028:0090 площею 52 га, що підтверджується витягом від 24.07.2018 з Державного земельного кадастру.
2.2. До складу земельної ділянки площею 52 га увійшла також земельна ділянка площею 2 га, кадастровий номер 6822183900:04:028:0074, яка була придбана відповідачем у ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 22.01.2018.
2.3. Незаконність набуття права власності на земельну ділянку площею 2 га, кадастровий номер 6822183900:04:028:0074 ОСОБА_1 прокурор доводить таким чином:
- 21.02.2017 ОСОБА_1 звернувся до ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2 га для ведення особистого селянського господарства;
- 13.04.2017 наказом ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області надано ОСОБА_1 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність; 
- 11.09.2017 наказом ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області №22-18944-СГ затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 у власність зі зміною виду цільового призначення; 
- 06.12.2017 на підставі наказу від 11.09.2017 зареєстровано право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером 6822183900:04:028:0074;
- 11.04.2024 рішенням Ізяславського районного суду Хмельницької області у справі №675/2820/19 наказ ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області № 22-18944-СГ від 11.09.2017 про надання у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 2,0000 га (кадастровий номер 6822183900:028:0074) визнано недійсним з тих підстав, що ОСОБА_1 на час отримання у власність спірної земельної ділянки з кадастровим номером 6822183900:04:028:0074 вже використав своє право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в межах норм безоплатної передачі.
2.4. Наведені обставини за доводами прокурора свідчать про наявність підстав для витребування спірної земельної ділянки у останнього її набувача - ТОВ "Компанія "Укрелітагро" як такої, що незаконно вибула з комунальної власності.
3. Короткий зміст судових рішень
3.1. Господарський суд Хмельницької області рішенням від 03.10.2024, залишеним без змін Північно-західним апеляційним господарським судом у постанові від 10.12.2025, позов задовольнив. 
3.2. Суд першої інстанції дійшов висновку, що існують правові підстави для витребування земельної ділянки з незаконного володіння відповідача на підставі статті 388 Цивільного кодексу України з огляду на те, що земельна ділянка, якій присвоєно кадастровий номер 6822183900:04:028:0074, вибула з власності держави в особі органу місцевого самоврядування поза її волею.
3.3. Разом з тим суд першої інстанції звернув увагу, що законодавство України надає відповідачу після завершення цього судового процесу додаткові способи захисту. Він не позбавлений можливості відновити своє право, зокрема, пред`явивши вимогу до ОСОБА_1 , в якого придбав земельну ділянку, про відшкодування збитків на підставі статті 661 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
3.4. Водночас суд першої інстанції дійшов висновку, що прокурор не пропустив позовну давність у цій справі. Колегія суддів суду апеляційної інстанції погодилася з таким висновком. 
4. Короткий зміст вимог касаційної скарги та її обґрунтування
4.1. ТОВ "Компанія "Укрелітагро" через підсистему "Електронний суд" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Господарського суду Хмельницької області від 03.10.2024 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 10.12.2025, у якій просило оскаржувані рішення скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у позові. 
4.2. У касаційній скарзі (з урахуванням усунення недоліків) скаржник вказує, що подає касаційну скаргу на підставі частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) за наявності випадку, передбаченого пунктом 1 цієї частини статті.
4.3. Скаржник наводить висновки Верховного Суду, зокрема, щодо представництва прокурором інтересів держави в суді, належного способу захисту цивільного права, добросовісності володільця майна.
4.4. Водночас, посилаючись на висновки Верховного Суду, викладені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2018 у справі № 697/2751/14-ц, від 19.11.2019 у справі № 911/3680/17, постановах Верховного Суду від 14.05.2019 у справі № 803/613/15-а, від 13.03.2019 у справі № 826/13430/17, від 20.03.2019 у справі №648/3491/15-ц, скаржник зазначає, що колегія суддів апеляційного суду не встановила конкретної календарної дати, з якої необхідно робити відлік позовної давності для Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області, як органу державного контролю у галузі земельних відносин, для прокурора, який самостійно вперше звернувся з аналогічним позовом 28.12.2019 у справі №675/2820/19, та позивача - Ізяславської міської ради, яка була залучена у справі №675/2820/19 як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача. Вказує, що колегія суддів апеляційного господарського суду не врахувала норму закону, яка передбачена у статті 263 Цивільного кодексу України щодо зупинення перебігу позовної давності, та послалося на постанову Верховного Суду від 25.01.2023 у справі №676/47/21 та інші.
4.5. За доводами скаржника, суди не встановили обставин, які могли би свідчити про недобросовісність відповідача, тому витребування у такого добросовісного набувача спірного майна призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод. При цьому суди не врахували висновки Верховного Суду, викладені у постановах 02.11.2021 у справі № 925/1351/19 від 11.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19, від 07.11.2018 у справі №488/6211/14-ц та інших).
4.6. Також заявник вказує, що суд апеляційної інстанції необґрунтовано відхилив клопотання скаржника про зупинення провадження у справі до вирішення Конституційним Судом України справи за конституційним поданням Верховного Суду щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача" та набрання законної сили рішенням Конституційного Суду України у вказаній справі, ухваленого за результатами такого розгляду. При цьому суд не врахував висновки, викладені Верховним Судом у постановах від 04.06.2025 у справі №522/9654/19, від 13.08.2025 у справі №927/432/19.
4.7. Серед іншого, за доводами скаржника, суди попередніх інстанцій, задовольняючи позовні вимоги про витребування майна та скасування державної реєстрації права власності, не врахували висновки щодо належного способу захисту, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 у справі №466/8649/16-ц.
5. Позиція інших учасників справи
5.1. У відзиві прокуратура просить судові рішення залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення. 
6. Позиція Верховного Суду
6.1. Заслухавши суддю-доповідачку, представника позивача, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі та запереченнях на неї, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування господарськими судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів зазначає таке.
6.2. Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
6.3. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (частина друга статті 328 ЦК України).
6.4. Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (частина перша статті 330 ЦК України).
6.5. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).
6.6. Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20.03.2019 у справі № 521/8368/15-ц (провадження № 61-17779св18)).
6.7. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19, на яку посилається заявник, вказано: "Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно. При цьому стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна. Разом з тим стаття 330 ЦК України передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та водночас, передбачену законом підставу для припинення права власності попереднього власника відповідно до приписів статті 346 ЦК України). Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього. Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).".
6.8. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 у справі № 914/3224/16).
6.9. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2023 у справі № 233/4365/18 вказано, що "Вирішуючи питання про можливість витребування від відповідача майна, зокрема про наявність або відсутність підстав для застосування статті 388 ЦК України, слід враховувати висновки Великої Палати Верховного Суду щодо необхідності оцінювати добросовісність поведінки насамперед зареєстрованого володільця нерухомого майна (див., зокрема, постанови від 26.06.2019 у справі № 669/927/16-ц (пункт 51), від 23.10.2019 у справі № 922/3537/17 (пункти 38-39, 57), від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18 (пункти 46.1-46.2), а також висновок про те, що не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи могла знати про порушення порядку реалізації майна або знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону (див., зокрема, постанови від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 61), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 211), від 06.07.2022 у справі № 914/2618/16 (пункт 55), від 21.09.2022 у справі № 908/976/19 (пункт 5.66))".
6.10. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2022 у справі № 908/976/19 зазначено, що: 
"5.57. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне забезпечити справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть.
5.58. Прийняття рішення, за наслідком якого добросовісний набувач всупереч приписам статті 388 ЦК України втрачає такий статус, а відтак втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятним та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар. Адже не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку з порушеннями інших осіб (продавця чи осіб, які його представляють у силу вимог закону), допущеними в межах процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном, крім випадків передбачених у статті 388 ЦК України.
5.60. Якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача, крім приписів ЦК України, слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 частини першої статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 37), від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункт 6.45), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 53)). Отже, якщо добросовісна особа, тобто та, яка не знала та не могла знати про існування обтяжень речових прав на це майно або про наявність на нього речових прав третіх осіб, придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, то вона вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
5.61. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не могла знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Такі висновки сформульовано в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 37, 38), від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (пункти 46.1, 46.2), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункти 7.15, 7.16), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 54).
5.62. Отже, вирішуючи питання про витребування спірного майна, суди повинні передусім добросовісність набувача майна. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Обидві сторони правочину, починаючи зі стадії, яка передує його вчиненню, мають поводитися правомірно, зокрема добросовісно (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц (пункт 37), від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20 (пункт 40)). На необхідності оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово наголошувала Велика Палата Верховного Суду (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц, пункт 46.1 постанови від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18, пункт 6.43 постанови від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19).
5.64. Судові рішення, постановлені за відсутності перевірки добросовісності/недобросовісності набувача, що суттєво як для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції, не можуть вважатися такими, що відповідають вимозі законності втручання у право мирного володіння майном".
6.11. У справі, що розглядається, добросовісність відповідача, який придбав спірну земельну ділянку за відплатним договором, не є спірною, прокурор не заявляв про недобросовісну поведінку у позові і жодних обставин, які б свідчили про зворотнє, суди не установили.
6.12. Проте дійшли висновку, що з огляду на доведену незаконність і безпідставність вибуття цієї земельної ділянки з власності держави на користь первісного набувача - фізичної особи витребування її у кінцевого набувача становить пропорційне втручання у право власності відповідача з дотриманням рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства) та інтересами особи, яка зазнала такого втручання.
6.13. Вказали також про те, що майнове право добросовісного набувача охороняється за допомогою встановлених статтями 390, 661 ЦК України механізмів відшкодування завданих йому збитків у зв`язку з витребуванням у нього за рішенням суду майна, тоді як первісний власник (держава) позбавлений можливості захистити своє майнове право в інший спосіб, аніж шляхом витребування належного йому майна.
6.14. Колегія суддів вважає такі висновки судів помилковими, з огляду на таке.
6.15. Розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/6211/14-ц).
6.16. У пункті 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2022 у справі № 461/12525/15-ц зроблено висновок, що "розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі №488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо. Конструкція, за якою добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар".
6.17. Положеннями статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
6.18. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
6.19. Концепція "майна" в розумінні статті 1 Першого протоколу Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а отже, і "майном".
6.20. Земельна ділянка, про яку йдеться в цій справі, є "майном" для цілей статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
6.21. Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції визначає три окремі норми: 1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; 2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited проти України" від 23.01.2014 (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), пункти 166 - 168).
6.22. Критеріями співвідносності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, відповідно до змісту зазначеної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:
- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;
- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;
- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20.10.2011 (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), "Кривенький проти України" від 16.02.2017 (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).
6.23. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки - не встановлює такого порушення, якщо дотримані всі три критерії (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17).
6.24. Тобто лише в разі дотримання всіх критеріїв можна визнати втручання держави у права пропорційним, а відтак правомірним, справедливим та виправданим. Суд повинен відповідно до принципу індивідуального підходу в кожному випадку вирішувати питання пропорційності з урахуванням фактичних обставин конкретної справи, оскільки в одному випадку обмеження буде пропорційним, а в іншому випадку те саме обмеження пропорційним не вважатиметься.
6.25. Так, критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" - це наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар".
6.26. За усталеною практикою ЄСПЛ, ретроспективне скасування дійсного права власності становить позбавлення майна у розумінні цього положення Конвенції (див., зокрема, рішення від 16.02.2017 у справі "Кривенький проти України" (Kryvenkyy v. Ukraine), № 43768/07, пункт 41; від 13.12.2007 у справі "Ґаші проти Хорватії" (Gashi v. Croatia), № 32457/05, пункти 27-40; від 12.11.2013 "Пирантієне проти Литви" (Pyrantiene v. Lithuania), № 45092/07, пункт 42; від 31.05.2016 "Вукушіч проти Хорватії", № 69735/11, пункт 50).
6.27. За практикою ЄСПЛ визнання права власності недійсним як таке не суперечить положенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції, водночас воно повинне бути не лише передбачене законом і мати законну мету, але й відповідати вимозі пропорційності. Потрібно встановити справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами щодо захисту основоположних прав людини; пошук цього балансу притаманний Конвенції загалом. Цей обов`язковий баланс неможливо встановити, якщо зацікавлена особа несе надмірний індивідуальний тягар (рішення від 12.06.2018 у справі "Бейнарович та інші проти Литви" (Beinarovic and Others v. Lithuania), № 70520/10, 21920/10, 41876/11, пункт 138).
6.28. Позбавлення власності без виплати суми, обґрунтовано пов`язаної з її вартістю, зазвичай призводить до недотримання необхідного справедливого балансу між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи і становить непропорційний тягар для заявника (див. рішення від 16.02.2017 у справі "Кривенький проти України" (Kryvenkyy v. Ukraine), № 43768/07, пункт 45; від 09.12.1994 у справі "Святі монастирі проти Греції" (The Holy Monasteries v. Greece), пункт 71, серія А № 301-А, від 10.06.2021 "Колишній король Греції та інші проти Греції" [ВП] (Former King of Greece and Others v. Greece) [GC], заява № 25701/94, пункт 89, ЄСПЛ 2000-XII).
6.29. Одночасно з додержанням принципу пропорційності оцінюється й дотримання принципу належного урядування.
6.30. У своєму рішенні від 20.10.2011 у справі "Рисовський проти України" (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04, пункт 70) ЄСПЛ підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування". Він зазначив, що у разі коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема якщо справа впливає на такі основоположні права, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.
6.31. Необхідність виправлення старої "помилки" не повинна зумовлювати непропорційне втручання у нове право, яке було набуте особою, що добросовісно покладалася на законність дій органу державної влади. Ризик будь-якої помилки, допущеної державним органом, має нести сама держава, і ці помилки не повинні виправлятися за рахунок інших третіх осіб. У контексті позбавлення права власності на майно, передане помилково, принцип належного урядування може не лише накладати на органи влади обов`язок оперативно виправити свою помилку, але й вимагати виплати адекватної компенсації або іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власнику (див., наприклад, рішення від 11.06.2020 у справі "Фортеця проти України" (Fortetsya, МРР v. Ukraine, заява № 68946/10, пункт 42, з подальшими посиланнями).
6.32. Помилки з боку державних органів мають слугувати на користь потерпілих осіб, особливо за відсутності конфлікту інших приватних інтересів (рішення ЄСПЛ від 13.12.2007 у справі "Ґаші проти Хорватії" (Gashi v. Croatia), № 3257/05, пункт 40).
6.33. Отже, відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ особа не може відповідати за помилки державних органів при виконанні ними своїх повноважень, а державні органи не можуть вимагати повернення майна в попередній стан, посилаючись на те, що вони при виконанні своїх повноважень припустилися помилки.
6.34. Принцип належного урядування, як правило, не має заважати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, що є наслідком їхньої недбалості. З іншого боку, потреба у виправленні попередньої несправедливості не має становити непропорційне втручання у право, щойно набуте особою, яка добросовісно покладалася на законність дій державного органу (рішення ЄСПЛ від 31.05.2016 "Вукушич проти Хорватії" (Vukusic v. Croatia), № 69735/11, § 64; від 12.06.2018 "Бейнарович та інші проти Литви" (Beinarovic and Others v. Lithuania), № 70520/10, 21920/10, 41876/11, пункт 140).
6.35. Колегія суддів звертає увагу на те, що у справі, що розглядається, спірна земельна вибула з володіння держави у зв`язку з помилкою її ж органу - ГУ Держгеокастру, який без відповідної підстави повторно надав громадянинові на безоплатній основі земельну ділянку. Відповідно, втручання у право особи (відповідача), який добросовісно покладався на законність дій державного органу не може бути визнано пропорційним, становитиме непропорційний тягар для заявника та може бути визнано порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції. 
6.36. Також колегія ураховує, що дійсно, щодо земель, які перебувають під посиленою правовою охороною держави (прибережних захисних смуг, земель лісогосподарського призначення) остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству. Втім, у справі, що розглядається, такі обставини не встановлені.
6.37. Поряд з іншим, Європейський суд звертав увагу, що у справах, коли виправлення помилок, допущених органами державної влади, призводить до втручання у право на мирне володіння майном добросовісного набувача, принципи належного урядування покладають на органи державної влади не лише обов`язок діяти невідкладно при виправленні своєї помилки, але й можуть також вимагати виплати колишньому добросовісному власнику належної компенсації або іншого виду відповідного відшкодування. Водночас конструкція, за якою добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар. Суд повторює, що позбавлення власності без виплати суми, обґрунтовано пов`язаної з її вартістю, зазвичай становитиме непропорційне втручання, а повна відсутність відшкодування шкоди може вважатися виправданою за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції лише за виняткових обставин.
6.38. Колегія суддів додатково зазначає, що український законодавець шляхом внесення змін до Цивільного кодексу у 2025 році, спрямованих на захист прав добросовісних набувачів, по суті визнав, що у разі витребування майна у таких власників саме держава має нести наслідки, зокрема фінансові. Це підтверджується вимогою забезпечити на момент подання віндикаційного позову (rei vindicatio) наявність коштів для виплати компенсації особі, чиї права зачіпаються, у разі задоволення позову. Крім того, ці зміни, вочевидь, не розмежовують способи набуття майна останнім (або єдиним) власником - чи то безпосередньо від держави (у порядку приватизації), чи то через наступні правочини, як-от купівля-продаж. Визначальним є те, що майно первісно належало державі (або територіальній громаді) і що останній власник є добросовісним набувачем. Хоча нове законодавство не може виправити ситуацію заявниці, оскільки воно застосовується лише до майбутніх справ (з ретроактивною дією тільки для справ, що розглядаються судами першої інстанції), Суд вважає, що такий підхід відображає позицію законодавця щодо способу розв`язання складних правових ситуацій, подібних до тієї, що розглядається у цій справі (див. рішення ЄСПЛ KOSMATSKA v. UKRAINE, від 04.12.2025 року, заява № 9953/16). Такого ж висновку Верховний Суд дійшов у постановах від 11.02.2026 у справі № 142/1/23, від 29.05.2026 у справі № 207/1532/17.
6.39. Щодо задоволення такої позовної вимоги як скасування державної реєстрації  права власності ТОВ "Компанія "Укрелітагро" на земельну ділянку за кадастровим номером 6822183900:04:028:0090, площею 52 га, з припиненням права власності відповідача на земельну ділянку площею 52 га з урахуванням включенням до її складу спірної земельної ділянки площею 2 га, колегія суддів додатково звертає увагу судів попередніх інстанцій на необхідність застосовувати правові позиції Верховного Суду саме у подібних правовідносинах. 
6.40. Зокрема, у справі № 911/906/23, яка розглядалась Великою Палатою Верховного Суду і на висновки у якій покликався суд апеляційної інстанції, у пунктах 204, 205 постанови від 03.09.2025 Велика Палата Верховного Суду, визначаючи належний та ефективний спосіб захисту, оцінила поведінку відповідача та вказала таке: "204. ТОВ "Нива Фарм", яке було відповідачем у справах № 911/2822/19 та № 911/2824/19, свідомо не повідомило суду обставини, що стосувалися предмета спору в згаданих справах, чим допустило недобросовісну поведінку, яка в кінцевому результаті призвела до ухвалення судових рішень, які не можуть бути виконані через вже неіснування спірних земельних ділянок з кадастровими номерами 3225583600:01:005:0023 та 3225583600:01:005:0025 у зв`язку з їх об`єднанням у земельну ділянку з кадастровим номером 3225583600:01:005:0029, а також призвела до потреби повторного звернення до суду вже з цим позовом.
205. Зі всією очевидністю можна стверджувати, що дії з об`єднання спірних ділянок були спрямовані на створення істотних перешкод на випадок пред`явлення віндикаційного позову щодо них. Такий висновок є спроможним з огляду на існування кримінального провадження, про яке було обізнане Товариство, а також з огляду на брак інших об`єктивних підстав для вчинення цих дій у період здійснення досудового розслідування, оскільки відповідач не мав перешкод у користуванні земельними ділянками до їх об`єднання. З урахуванням встановлених у справі обставин задоволення позову повністю є пропорційним втручанням у право власності Товариства, яке ґрунтується на законі, переслідує легітимну мету та є необхідним у демократичному суспільстві".
6.41. Однак у справі № 924/538/24, що розглядається, суди взагалі не дослідили та не вказали, в чому полягає недобросовісна поведінка відповідача, що зумовлювала б пропорційність та домірність втручання у його право власності на майно, яке не є спірним у цій справі, та становить 96% площі земельної ділянки, задля витребування частки у 4% площі земельної ділянки.
6.42. Ураховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову, що призвело до порушення визначеного у рішеннях ЄСПЛ принципу пропорційності втручання держави в мирне володіння майном (статті 1 Протоколу першого до Конвенції) щодо відповідача, а тому у задоволенні позову слід відмовити. З цих підстав касаційна скарга підлягає задоволенню.
7. Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
7.1. Пунктом 3 частини першої статті 308 ГПК України передбачено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд. 
7.2. Згідно зі статтею 311 ГПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
7.3. Ураховуючи наведене колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного господарського суду скасувати та прийняти нове рішення про відмову в позові. Відтак касаційну скаргу слід задовольнити повністю.
8. Судові витрати
8.1. За змістом частини четвертої статті 129 ГПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови у задоволенні позову покладаються на позивача. Оскільки Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови в позові, а також, враховуючи, що скаржник у касаційній скарзі просив скасувати оскаржувані судові рішення попередніх судових інстанцій з прийняттям нового рішення про відмову у позові, судовий збір, сплачений відповідачем за подання апеляційної і касаційної скарг, покладається на прокуратуру (10 900,80 грн - судових витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги та 14 534,40 грн - судових витрат зі сплати судового збору за подання касаційної скарги).
Керуючись статтями 129, 300, 301, 308, 311, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд 
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Укрелітагро" задовольнити.
2. Рішення Господарського суду Хмельницької області від 03.10.2024 та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 10.12.2025 у справі № 924/538/24 скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
3. Стягнути з Шепетівської окружної прокуратури (30400, м. Шепетівка, вул. Сергія Оврашка, 43) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Укрелітагро" (вул. Центральна, буд. 64, с. Михнів, Шепетівський район, Хмельницька область; код 30868790) 25 435 (двадцять п`ять тисяч чотириста тридцять п`ять) грн 20 коп. судових витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної та касаційної скарг.
4. Видачу наказу на виконання цієї постанови доручити Господарському суду Хмельницької області.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуюча Л. Рогач

Судді Г. Мачульський 

С. Могил