ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2026 року	м. Одеса	Справа № 916/1492/26	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Богацької Н.С.,
суддів: Діброви Г.І., Принцевської Н.М., 

секретар судового засідання: Курінна К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фрам Шиппінг Едженсі»
на ухвалу Господарського суду Одеської області від 23.04.2026, постановлену суддею Найфлейшем В.Д., м. Одеса, про забезпечення позову 
у справі № 916/1492/26
за позовом: Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ»
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Фрам Шиппінг Едженсі»
про: стягнення 16 813 671 грн,
ВСТАНОВИВ
У квітні 2026 року Державне підприємство «Морський торговельний порт «Чорноморськ» (далі ДП «МТП «Чорноморськ»/Порт) звернулося до Господарського суду Одеської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фрам Шиппінг Едженсі» (далі ТОВ «Фрам Шиппінг Едженсі»), в якому просить стягнути з відповідача заборгованість у загальному розмірі 16 813 671 грн.
Позов мотивований неналежним виконанням відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за укладеними між сторонами договорами про надання послуг з організації та забезпечення експлуатації об`єктів портової інфраструктури від 17.04.2023 за № 23/9-д/нд, від 16.09.2022 за № 22/9-д/нд та від 04.07.2025 за № 68/д.
Разом з позовною заявою Порт звернувся до суду із заявою про забезпечення позову (вх. № 2-773/26 від 22.04.2026), в якій просив вжити заходи забезпечення позову шляхом: накладення арешту на грошові кошти ТОВ «Фрам Шиппінг Едженсі» в межах суми стягнення 16 813 671 грн., які знаходяться в банківських установах на всіх рахунках, інформація про які буде виявлена в процесі виконання ухвали про забезпечення позову; накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно ТОВ «Фрам Шиппінг Едженсі», інформація про яке буде виявлена в процесі виконання ухвали про забезпечення позову; встановлення заборони ТОВ «Фрам Шиппінг Едженсі» на здійснення відчуження всього належного йому рухомого та нерухомого майна; встановлення заборони державним реєстраторам будь-яких органів (органів місцевого самоврядування, виконавчих комітетів, місцевих державних адміністрацій, акредитованих Міністерством юстиції України підприємств), а також державним і приватним нотаріусам та особам, уповноваженим на виконання функцій державних реєстраторів, які мають відповідні повноваження, на вчинення реєстраційних дій, пов`язаних з усім рухомим та нерухомим майном, що належить ТОВ «Фрам Шиппінг Едженсі».
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 23.04.2026 у справі № 916/1492/26 заяву позивача (вх. № 2-773/26 від 22.04.2026) задоволено, на період розгляду справи вжито заходи забезпечення позову шляхом: накладення арешту на грошові кошти ТОВ «Фрам Шиппінг Едженсі» в межах суми стягнення 16 813 671 грн., які знаходяться в банківських установах на всіх рахунках, інформація про які буде виявлена в процесі виконання ухвали про забезпечення позову; накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно ТОВ «Фрам Шиппінг Едженсі» в межах суми стягнення 16 813 671 грн, інформація про яке буде виявлена в процесі виконання ухвали про забезпечення позову; встановлення заборони ТОВ «Фрам Шиппінг Едженсі» на здійснення відчуження всього належного йому рухомого та нерухомого майна в межах суми стягнення 16813671 грн; встановлення заборони державним реєстраторам будь-яких органів (органів місцевого самоврядування, виконавчих комітетів, місцевих державних адміністрацій, акредитованих Міністерством юстиції України підприємств), а також державним і приватним нотаріусам та особам, уповноваженим на виконання функцій державних реєстраторів, які мають відповідні повноваження, на вчинення реєстраційних дій, пов`язаних з усім рухомим та нерухомим майном, що належить ТОВ «Фрам Шиппінг Едженсі» в межах суми стягнення 16 813 671 грн.
Місцевий господарський суд виходив з того, що заявником доведено належними доказами, що існують об`єктивні ризики неможливості виконання в майбутньому судового рішення у цій справі у разі задоволення позову. За висновком суду, застосування запропонованих позивачем заходів забезпечення позову безпосередньо пов`язано із предметом позову, не призведе до порушення прав та законних інтересів відповідача, натомість забезпечить збереження балансу інтересів сторін, що узгоджується із критеріями розумності, обґрунтованості та адекватності.
Не погодившись з ухвалою суду, ТОВ «Фрам Шиппінг Едженсі» подало на неї апеляційну скаргу, в якій просить її касувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви позивача (вх. № 2-773/26 від 22.04.2026).
В обґрунтування доводів та вимог апеляційної скарги, відповідач посилається на те, що: позивачем не доведено, що відповідач вживає будь-які дії, направлені на ухилення від виконання зобов`язання або на приховування свого майна, його відчуження тощо; в ухвалі містяться саме лише посилання на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення, без наведення відповідного обґрунтування; вжитими судом заходами забезпечення позову було порушено баланс інтересів сторін та, фактично, заблоковано господарську діяльність відповідача; відповідач відноситься до переліку підприємств критичної інфраструктури та є важливими для функціонування економіки України; блокування господарської діяльності відповідача тягне за собою звільнення працівників, неможливість забезпечення їх правом на бронювання (відстрочку) від мобілізації, неможливість виконання статутної діяльності підприємства, та, як наслідок, отримання прибутку, розрахуватись по зобов`язанням та подальше можливе банкрутство; крім того, на підставі оскаржуваної ухвали, працівники Порту блокують відповідачу доступ до перевантажувального обладнання. 
Відповідно до вимог ст. 32 ГПК України за результатами автоматизованого розподілу справ між суддями, оформленого протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, для розгляду справи визначено судову колегію у складі головуючого судді Богацької Н.С., суддів Діброви Г.І., Принцевської Н.М.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 18.05.2026 витребувано у Господарського суду Одеської області матеріали справи № 916/1492/26, вирішення питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою відкладено до надходження матеріалів з Господарського суду Одеської області.
22.05.2026 матеріали надійшли до суду апеляційної інстанції.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 25.05.2026 за апеляційною скаргою ТОВ «Фрам Шиппінг Едженсі» на ухвалу Господарського суду Одеської області від 23.04.2026 про забезпечення позову у справі № 916/1492/26 відкрито апеляційне провадження, встановлено ДП «МТП «Чорноморськ» строк до 05.06.2026 для подання відзиву на апеляційну скаргу (з належними доказами його направлення відповідачу), роз`яснено учасникам справи про їх право в цей же строк подати до суду будь-які заяви чи клопотання з процесуальних питань, призначено справу до розгляду на 16.06.2026 о 14:00 год.
У відзиві на апеляційну скаргу, який поданий ДП «МТП «Чорноморськ» 04.06.2026, позивач заперечував проти її задоволення, зазначаючи, зокрема, що: відповідач у листах фактично визнав заборгованість та самостійно запропонував графік її погашення, однак станом на даний час жодного платежу не надходило, тобто обставини про ухилення відповідача від виконання зобов`язання за договорами жодним чином не спростовані; згідно відомостей Державного реєстру, у відповідача не має зареєстрованого нерухомого майна, що виключає можливість задоволення вимог позивача за рахунок нерухомого майна, що породжує ґрунтовні сумніви з приводу можливого виконання рішення суду у разі задоволення позову; твердження апелянта про фактичне блокування діяльності товариства є необґрунтованими, адже не підтверджені належними і допустимими доказами; скаржник не надав докази відкриття рахунків зі спеціальним режимом, а ті рахунки, відомості по яким надані, є поточними або особовими.
Будь-яких інших заяв чи клопотань від учасників справи не надходило.
Дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія зазначає наступне.
Предметом апеляційного перегляду є ухвала суду першої інстанції про забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, рухоме та нерухоме майно відповідача (в межах суми стягнення), а також заборони здійснювати його відчуження, а державним реєстраторам та прирівняним до них осіб - будь-які реєстраційні дії щодо нього.
Судова колегія частково не погоджується з висновками суду першої інстанції та зазначає наступне.
Приписами ч. 1 ст. 2 ГПК України встановлено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. 11 ГПК України суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено право на ефективний засіб юридичного захисту, встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 29.06.2006 у справі «Пантелеєнко проти України» засіб юридичного захисту має бути ефективним як на практиці, так і за законом. У рішенні Європейського суду з прав людини від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» зазначено що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припинення порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.
При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
У рішенні Конституційного Суду України від 16.06.2011 № 5-рп/2011 у справі № 1-6/2011 зазначено, що судочинство охоплює, зокрема, інститут забезпечення позову, який сприяє виконанню рішень суду і гарантує можливість реалізації кожним конституційного права на судовий захист, встановленого ст. 55 Конституції України.
Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів забезпечення позову. При цьому, вжиття заходів забезпечення позову має на меті запобігти утрудненню чи неможливості виконання рішення господарського суду, прийнятого за результатами розгляду справи, або забезпечити ефективний захист чи поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів Позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, в разі задоволення позову. 
Такі висновки викладені в постанові Верховного Суду від 29.07.2019 у справі №905/491/19.
Інститут вжиття заходів забезпечення позову є одним із механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту.
Забезпечення позову за правовою природою є засобом запобігання можливим порушенням прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, метою якого є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів Позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.
Близькі за змістом висновки щодо застосування ст. 136, 137 ГПК України викладені у постановах Верховного Суду від 10.04.2018 у справі №910/19256/16, від 14.05.2018 у справі №910/20479/17, від 14.06.2018 у справі №916/10/18, від 23.06.2018 у справі №916/2026/17, від 16.08.2018 у справі №910/5916/18, від 11.09.2018 у справі №922/1605/18, від 14.01.2019 у справі №909/526/18, від 21.01.2019 у справі №916/1278/18, від 25.01.2019 у справі №925/288/17, від 26.09.2019 у справі №904/1417/19.
Положеннями ст. 136 ГПК України передбачено, що господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається, як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів Позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.
За правилами цієї статті заходи забезпечення позову застосовуються господарським судом, як засіб запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів особи та гарантія реального виконання рішення суду.
Отже, забезпечення позову по суті – це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів Відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог Позивача.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів Позивача від можливих недобросовісних дій із боку Відповідача чи інших учасників справи для того, щоб забезпечити Позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь особи, яка звернулась з позовом, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Під час вирішення питання про необхідність задоволення чи відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову, суди розглядають вказані заяви з застосуванням судового розсуду (окрім випадків, які передбачені в частинах другій, п`ятій, шостій та сьомій ст. 137 ГПК України).
Судовий розсуд – це передбачене законодавством право суду, яке реалізується за правилами передбаченими Господарським процесуальним кодексом України та іншими нормативно-правовими актами, що надає йому можливість під час прийняття судового рішення (вчинення процесуальної дії) обрати з декількох варіантів рішення (дії), встановлених законом, чи визначених на його основі судом (повністю або частково за змістом та/чи обсягом), найбільш оптимальний в правових і фактичних умовах розгляду та вирішення конкретної справи, з метою забезпечення верховенства права, справедливості та ефективного поновлення порушених прав та інтересів учасників судового процесу.
Саме такий сталий правовий висновок Верховного Суду викладено у низці постанов останнього, зокрема, від 24.10.2022 у справі №916/950/22 та від 15.05.2019 у справі №910/688/13.
З наведеного слідує, що не існує універсального алгоритму застосування заходів забезпечення позову, оскільки їх вжиття або відмова у застосування останніх знаходяться у прямій залежності від фактичних обставин кожного конкретного господарського спору.
Відповідно до ч. 1 ст. 137 ГПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті Відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною Відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно Відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; 6) зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до ч. 3 ст. 137 ГПК України суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову.
Згідно з ч. 11 ст. 137 ГПК України не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.
Відповідно до ч. 1 ст. 139 ГПК України заява про забезпечення позову подається в письмовій формі, підписується заявником і повинна містити, зокрема: предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; інші відомості, потрібні для забезпечення позову.
Забезпечення позову є процесуальним засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, що полягає у вжитті заходів, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судових рішень, прийнятих за результатами розгляду спору. Учасник справи, який звертається із заявою про забезпечення позову, повинен обґрунтувати причини звернення з такою заявою доказами наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення.
Положення статей 136, 137 ГПК України пов`язують вжиття господарським судом заходів забезпечення позову з обґрунтуванням обставин необхідності такого забезпечення в контексті положень ст. 73 ГПК України як гарантії ефективності задоволення вимог Позивача (заявника) за результатами розгляду спору по суті.
При вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості й адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони Відповідачеві (іншим особам) вчиняти певні дії (висновки про застосування норм права, які викладені в постанові Верховного Суду від 25.05.2018 у справі №916/2786/17, постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05.08.2019 у справі №910/16586/18).
Заходи забезпечення позову не є додатковим засобом відповідальності або стимулювання відповідача до виконання певних дій, а діють виключно як засіб забезпечення ефективного вирішення існуючого спору та реального виконання рішення суду.
Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач повинен обґрунтувати причини звернення з такою заявою та надати суду докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.
Отже, у кожному конкретному випадку, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суду належить встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника.
Під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, адже питання про обґрунтованість заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову. Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 17.12.2018 у справі №914/970/18, від 10.11.2020 у справі №910/1200/20.
Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними з заявленими Позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони Відповідачу (іншим особам) здійснювати певні дії (постанови Верховного Суду від 17.08.2021 у справі №914/649/20, від 16.05.2023 у справі №910/2281/22).
За таких обставин, обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу забезпечення позову із заявленими Позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та як наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів Позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу (така правова позиція наведена в постановах Верховного Суду від 14.06.2018 у справі №916/10/18, від 15.01.2019 у справі №915/870/18, від 05.08.2019 у справі №922/599/19).
Вирішуючи питання про вжиття заходів забезпечення позову, суд керується тим, що у випадку задоволення позову, судове рішення має бути реалізованим, позаяк це рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п. 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 №18-рп/2012).
Колегія суддів зазначає, що предметом позову у даній справі є вимоги майнового характеру про стягнення з відповідача на користь позивача 16 813 671 грн за договорами про надання послуг з організації та забезпечення експлуатації об`єктів портової інфраструктури від 17.04.2023 за № 23/9-д/нд, від 16.09.2022 за № 22/9-д/нд та від 04.07.2025 за № 68/д.
Відтак, враховуючи предмет та підстави заявленого позову майнового характеру, виконання в майбутньому судового рішення у цій справі, у разі задоволення позовних вимог, безпосередньо залежить від тієї обставини, чи матиме відповідач необхідну суму грошових коштів.
Умовою застосування заходів забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.
Саме така правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 28.08.2019 у справі №910/4491/19.
Вирішуючи питання про необхідність вжиття заходів забезпечення позову, колегія суддів зауважує, що суд повинен врахувати потенційні ризики можливості невиконання рішення суду та гарантувати відновлення порушених прав Позивача в разі задоволення позову та виконання ухваленого рішення (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 17.06.2022 у справі № 908/2382/21).
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (ч. 3 ст. 13 ГПК України).
Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у п. 23 постанови від 03.03.2023 у справі №905/448/22 звернув увагу на те, що у випадку подання позову про стягнення грошових коштів можливість Відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь Позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права Відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.
Крім того, аналогічний висновок викладено в постановах Верховного Суду від 07.04.2023 у справі №910/8671/22, від 20.04.2023 у справі №914/3316/22, від 27.04.2023 у справі №916/3686/22, від 09.06.2023 у справі №37з-23.
Також, оскільки в силу положень ст. 192 ЦК України гроші є платіжним засобом, то Відповідач може в будь-який момент розрахуватись коштами і доведення Позивачем доказами такого його права і, відповідно, можливості не вимагається.
За таких обставин, з урахуванням того, що предметом позову у даній справі є майнова вимога про стягнення грошових коштів, заявлені заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на грошові кошти та майно відповідача відповідають вимогам процесуального законодавства щодо розумності, обґрунтованості, адекватності, збалансованості інтересів сторін, наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, доведеності обставин щодо ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів, оскільки можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною. Судом також враховується, що виконання в майбутньому судового рішення у справі про стягнення коштів (у разі задоволення позовних вимог) прямо залежить від тієї обставини, чи матиме відповідач необхідну суму грошових коштів.
Водночас, судова колегія зазначає про відсутність підстав для накладення арешту саме на все рухоме та нерухоме майно, оскільки хоча відповідачем і не надано належних та допустимих доказів неспівмірності заходів забезпечення з предметом спору, проте, зважаючи на баланс інтересів сторін, колегія суддів вважає за необхідне частково задовольнити заяву позивача, наклавши арешт на його рухоме та нерухоме майно в межах суми стягнення, інформація про яке буде виявлена в процесі виконання ухвали про забезпечення позову, лише в межах різниці між сумою ціни позову та арештованих грошових коштів, у разі їх недостатності.
Судова колегія зауважує, що накладення арешту на грошові кошти відповідача у межах ціни позову та на нерухоме майно лише в межах різниці між сумою ціни позову та арештованих коштів у разі їх недостатності, полягає у тому, що такі дії забезпечать реальне виконання судового рішення у разі задоволення позову.
При цьому, арешт майна, який накладається судом для забезпечення позову про стягнення грошових коштів, має на меті подальше звернення стягнення на таке майно у разі задоволення позову у випадку недостатності у відповідача коштів на погашення боргу.
Колегія суддів звертає увагу, що обраний вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним.
Можливість накладення арешту на майно, не обмежуючись грошовими коштами відповідача, в порядку забезпечення позову у спорі про стягнення грошових коштів є для позивача додатковою гарантією того, що рішення суду у разі задоволення позову буде реально виконане та позивач отримає задоволення своїх вимог.
Крім того, у разі задоволення позову у справі про стягнення грошових коштів, боржник матиме безумовну можливість розрахуватися із позивачем, за умови наявності у нього грошових коштів у необхідних для цього розмірах, без застосування процедури звернення стягнення на майно боржника.
Подібні висновки про те, що у справах, де предметом спору є стягнення грошових коштів, накладення арешту на нерухоме майно є належним видом забезпечення позову, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №381/4019/18.
Поряд з цим, заходи щодо забезпечення позову можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову (аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 18.02.2022 у справі № 910/12404/21).
Судовою колегією встановлено, що у заявлений позивачем спосіб забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти та майно відповідача в межах суми спору, що є предметом стягнення у даній справі, законні права відповідача не порушуються.
Арешт на грошові кошти, який накладається судом для забезпечення позову про стягнення грошових коштів, має на меті подальше звернення стягнення на них в разі задоволення позову.
Відповідний спосіб забезпечення позову не порушує балансу інтересів сторін, а є законним тимчасовим заходом до результатів вирішення спору, спрямованим на забезпечення гарантії виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.
Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.
Таким чином, у даному випадку, застосування судом обраного заходу забезпечення позову направлено, насамперед, на забезпечення дійсної ефективності судового захисту та упередження можливості додаткового порушення прав та законних інтересів заявника.
Також у рішенні Європейського суду з прав людини від 18.05.2004 року у справі «Продан проти Молдови» суд наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантований Європейською конвенцією з прав людини, буде ілюзією, якщо правова система держав, які ратифікували Конвенцію, дозволятиме остаточному, обов`язковому судовому рішенню залишатися невиконаним, завдаючи шкоди одній із сторін.
Отже, саме вжиття судом заходів забезпечення позову сприяє гарантуванню відновлення порушених прав позивача в разі задоволення позову та виконання ухваленого судового рішення, що повністю відповідає позиції Європейського суду зазначеній вище.
Колегія суддів констатує, що вищевикладені обставини в сукупності достатньо обґрунтовано підтверджують припущення заявника про наявність обставин, що можуть утруднити захист прав заявника за наслідками подання позову, що унеможливить досягнення його мети звернення з таким позовом до суду - захисту порушених прав і інтересів позивача.
Також, дані висновки колегії суддів відповідають правовим висновкам Верховного Суду, викладеним в постанові від 07.04.2025 у справі № 915/1386/24, (в якій Верховний Суд погодився з тим, що вжиття заходів забезпечення позову (про стягнення заборгованості, шляхом накладення арешту на грошові кошти та на майно в межах суми позову є адекватними та обґрунтованими заходами забезпечення позову, які відповідають меті їх застосування та перебувають у безпосередньому зв`язку з предметом позову та є співмірними з заявленими Позивачем вимогами, оскільки тимчасово унеможливлять розпорядження коштами та майном, на яке накладено арешт, і водночас спрямовані на запобігання ймовірним порушенням прав Позивача, забезпечуючи збалансованість інтересів сторін до вирішення спору по суті).
Судова колегія звертає увагу, що саме відповідач мав можливість спростувати підстави для накладення арешту на грошові кошти на відкритих ним рахунках, зазначити про наявність у нього на рахунках достатньої кількості грошових коштів, про наявність майна тощо, що могло б свідчити про можливість реального та фактичного виконання судового рішення в разі задоволення позову. Тобто спростувати обставини імовірності утруднення виконання рішення суду про задоволення позову в разі невжиття заходів забезпечення позову.
Водночас, відповідач не спростував наведені позивачем аргументи щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову, не зазначив про наявність у нього на рахунках достатньої кількості грошових коштів, про наявність майна тощо.
Відповідачем наразі не доведено недоцільності чи неспівмірності означених заходів забезпечення позову, що такі заходи забезпечення позову створюють або можуть створити перешкоди господарській діяльності товариства, а також не спростовано обставини ймовірності утруднення виконання рішення суду про задоволення позову в разі невжиття таких заходів забезпечення позову.
При цьому, судова колегія відхиляє доводи апелянта, що у зв`язку з накладенням арешту на грошові кошти, відповідач буде позбавлений можливості у тому числі сплачувати заробітну плату з огляду на наступне.
В силу приписів ст. 48, 59 Закону України «Про виконавче провадження» рахунки, які передбачені для виплати заробітної плати та сплати податків, зборів і обов`язкових платежів до Державного бюджету України, є рахунками із спеціальним режимом, на які виконавчою службою відповідно до вимог законодавства арешт не накладається, а виокремлення таких рахунків належить до повноважень виконавчої служби (аналогічний правовий висновок сформульовано у постанові Верховного Суду від 10.10.2019 у справі № 916/1572/19).
Отже, накладення арешту на грошові кошти відповідача, у межах суми заявлених позовних вимог, не спричинить неможливість сплати заробітної плати, податків, зборів і обов`язкових платежів.
Колегія суддів також зазначає, що у відповідності до приписів ст. 143 ГПК України Відповідач не позбавлений можливості звернутись до суду із відповідною заявою про зміну вжитих заходів забезпечення позову на інший або в порядку ст. 145 ГПК України з заявою про скасування вжитих судом заходів забезпечення позову, із наданням відповідних доказів на підтвердження необхідності та можливості вчинення судом таких дій.
Щодо решти вимог заяви позивача (встановлення заборони ТОВ «Фрам Шиппінг Едженсі» на здійснення відчуження всього належного йому рухомого та нерухомого майна, а також встановлення заборони державним реєстраторам будь-яких органів (органів місцевого самоврядування, виконавчих комітетів, місцевих державних адміністрацій, акредитованих Міністерством юстиції України підприємств), а також державним і приватним нотаріусам та особам, уповноваженим на виконання функцій державних реєстраторів, які мають відповідні повноваження, на вчинення реєстраційних дій, пов`язаних з усім рухомим та нерухомим майном, що належить ТОВ «Фрам Шиппінг Едженсі»), колегія суддів вважає їх такими, що не відповідають критеріям належності, співмірності та адекватності (пропорційності) заявленим позовним вимогам.
Судова колегія звертає увагу, що судом першої інстанції вже застосовано заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти та майно відповідача. При цьому, арешт майна за своєю правовою природою є тимчасовим обмеженням, яке повністю блокує можливість розпоряджатися цим майном з метою його збереження.
За таких обставин, одночасне застосування арешту майна та додаткове встановлення самостійних заборон на його відчуження й вчинення реєстраційних дій щодо одного й того самого майна та в межах тієї ж суми стягнення є фактично дублюванням одного й того самого обмеження, призводить до виходу за межі розумного балансу інтересів сторін, створює для відповідача надмірний, невиправданий тягар, що суперечить засадам справедливості та пропорційності судочинства.
Інтереси та доводи позивача щодо можливого ускладнення виконання рішення суду у разі задоволення позову є належним чином забезпеченими шляхом застосування заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на грошові кошти в межах суми позовних вимог та майно відповідача, у зв`язку з чим підстави для застосування означених вище засобів забезпечення позову відсутні.
З огляду на наведене, судова колегія вважає безпідставним та таким, що не відповідає критеріям співмірності та адекватності запропоновані позивачем та вжиті судом заходи забезпечення позову у вигляді встановлення заборони відповідачу на здійснення відчуження всього належного йому рухомого та нерухомого майна, а також заборони державним реєстраторам будь-яких органів (органів місцевого самоврядування, виконавчих комітетів, місцевих державних адміністрацій, акредитованих Міністерством юстиції України підприємств), а також державним і приватним нотаріусам та особам, уповноваженим на виконання функцій державних реєстраторів, які мають відповідні повноваження, на вчинення реєстраційних дій, пов`язаних з усім рухомим та нерухомим майном, що належить відповідачу.
З огляду на наведене, доводи апеляційної скарги знайшли часткове підтвердження, а тому оскаржувана ухвала підлягає частковому скасуванню із ухваленням нового рішення про часткове задоволення заяви про забезпечення позову.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
Згідно із ч. 1 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: нез`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, ухвала Господарського суду Одеської області від 23.04.2026 у справі № 916/1492/26 частковому скасуванню, із прийняттям нового рішення про часткове задоволення заяви позивача.
Відповідно до ч. 4 ст. 129 ГПК України судові витрати у справі підлягають розподілу під час вирішення спору по суті, а оскільки за результатами розгляду апеляційної скарги спір не вирішено, розподіл судових витрат за результатами розгляду апеляційної скарги є передчасним.
Керуючись статтями 240, 269, 270, 271, 273, 275, 277, 282-284 ГПК України, суд
ПОСТАНОВИВ
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фрам Шиппінг Едженсі» задовольнити частково.
Ухвалу Господарського суду Одеської області від 23.04.2026 у справі № 916/1492/26 скасувати частково, виклавши її резолютивну частину у наступній редакції:
«Заяву Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» (вх. № 2-773/26 від 22.04.2026) задовольнити частково.
На період розгляду справи вжити заходи забезпечення позову шляхом: накладення арешту на грошові кошти Товариства з обмеженою відповідальністю «Фрам Шиппінг Едженсі» (код: ЄДРПОУ 39611492; адреса: 68001, Одеська область, м. Чорноморськ, проспект Миру 2/2 Н) в межах суми стягнення 16 813 671 грн, які знаходяться в банківських установах на всіх рахунках, інформація про які буде виявлена в процесі виконання ухвали про забезпечення позову; накладення арешту на рухоме та нерухоме майно Товариства з обмеженою відповідальністю «Фрам Шиппінг Едженсі» (код: ЄДРПОУ 39611492; адреса: 68001, Одеська область, м. Чорноморськ, проспект Миру 2/2 Н) в межах суми стягнення 16 813 671 грн, інформація про яке буде виявлена в процесі виконання ухвали про забезпечення позову, лише в межах різниці між сумою ціни позову та арештованих грошових коштів, у разі їх недостатності.
В іншій частині заяви (вх. № 2-773/26 від 22.04.2026) відмовити.
Стягувач: Державне підприємство «Морський торговельний порт «Чорноморськ» (код ЄДРПОУ: 01125672; адреса: 68001, Одеська обл., місто Чорноморськ, вул. Праці, буд. 6).
Боржник: Товариства з обмеженою відповідальністю «Фрам Шиппінг Едженсі» (код: ЄДРПОУ 39611492; адреса: 68001, Одеська область, м. Чорноморськ, проспект Миру 2/2 Н)».
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку в порядку та строки, передбачені статтями 287-288 ГПК України.
Дана постанова є виконавчим документом, підлягає негайному виконанню з дня її ухвалення.
Повна постанова складена 22.06.2026.

Головуючий суддя Н.С. Богацька

Судді Г.І. Діброва 

Н.М. Принцевська