УХВАЛА

25 червня 2026 року 
м. Київ

cправа № 908/3166/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Бенедисюка І. М. (головуючого), Власова Ю. Л., Малашенкової Т. М.,
за участю секретаря судового засідання - Росущан К. О.,

представників учасників справи:
позивача - Ткаченко О.С. (адвокат), 
відповідача - Погосян С.Г. (самопредставництво), 

у відкритому судовому засіданні за касаційною скаргою Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" 
на рішення Господарського суду Запорізької області від 22.01.2026 та
постанову Центрального апеляційного господарського суду від 25.03.2026
у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Налагоджувально-монтажне виробниче підприємство "Електропівденмонтаж"
до Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі філії - відокремлений підрозділ "Запорізька атомна електрична станція" 
про стягнення коштів в розмірі 17 004 569,89 грн,
ВСТАНОВИВ:
1. Короткий зміст позовних вимог 
1.1. Товариство з обмеженою відповідальністю "Налагоджувально-монтажне виробниче підприємство "Електропівденмонтаж" (далі - позивач, ТОВ "НМВП "Електропівденмонтаж") звернулося до суду з позовом до Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі філії - відокремлений підрозділ "Запорізька атомна електрична станція" (далі - відповідач, скаржник, АТ "НАЕК "Енергоатом" в особі філії) про стягнення заборгованості за договором від 30.12.2021 № 21646-20/1/20-121-04-21-11039 у загальному розмірі 17 004 569,89 грн, з яких: 10 316 637,24 грн основного боргу, 1 121 828,31 грн - 3 % річних (за період з 01.03.2022 до 14.10.2025), 5 566 104,34 грн - інфляційних втрат (за період з березня 2022 року до вересня 2025 року).

1.2. Позовні вимоги обґрунтовані з посиланням на те, що 30.12.2021 між Державним підприємством "НАЕК "Енергоатом" в особі відокремленого підрозділу «Запорізька АЕС» (правонаступником якого є відповідач) та позивачем укладено договір підряду на виконання будівельно-монтажних та пусконалагоджувальних робіт на енергоблоці № 5 Запорізької АЕС. Позивач виконав роботи на загальну суму 10 316 637,24 грн, що підтверджується довідкою про вартість виконаних будівельних робіт (ф. КБ-3) та актами приймання виконаних будівельних робіт (ф. КБ-2в), підписаними сторонами 30.12.2021. Відповідно до пункту 2.4 договору оплата мала бути здійснена протягом 60 календарних днів з дати підписання довідки, тобто не пізніше 28.02.2022. Відповідач зобов`язання з оплати не виконав, що стало підставою для нарахування 3 % річних та інфляційних втрат відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
2. Короткий зміст судових рішень
2.1. Господарський суд Запорізької області рішенням від 22.01.2026 у справі № 908/3166/25 (суддя Горохов І.С.) позов задовольнив частково. З відповідача на користь позивача стягнуто суму основного боргу в розмірі 10 316 637,24 грн, 3 % річних у розмірі 1 121 828,31 грн, інфляційні втрати у розмірі 5 566 102,63 грн та судовий збір у розмірі 204 054,82 грн. В іншій частині позову відмовлено.

2.2. Центральний апеляційний господарський суд постановою від 25.03.2026 (колегія суддів у складі: Стефанів Т. В., Кучеренко О. І., Кошля А. О.) апеляційну скаргу відповідача залишив без задоволення, а рішення Господарського суду Запорізької області від 22.01.2026 у справі № 908/3166/25 - без змін.
3. Короткий зміст вимог касаційної скарги
3.1. У касаційній скарзі АТ "НАЕК "Енергоатом" з посиланням на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права просить Суд скасувати рішення Господарського суду Запорізької області від 22.01.2026 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 25.03.2026 у справі № 908/3166/25; ухвалити нове рішення у відповідній частині, яким відмовити у стягненні 3 % річних та інфляційних витрат, нарахованих за період з 04.03.2022 до 07.06.2025. 

4. Узагальнені доводи касаційної скарги

4.1. Касаційна скарга скаржника подана на підставі пункту 1 частини першої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) з обґрунтуванням того, в чому полягає порушення норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права судами попередніх інстанцій, а також відповідно до вимог пункту 5 частини другої статті 290 ГПК України та пунктів 1, 3 частини другої статті 287 ГПК України.

4.2. Обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник зазначає про неврахування судами попередніх інстанцій правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 15.02.2023 у справі № 910/18214/19, від 29.01.2019 у справі № 807/257/14, щодо необхідності застосування спеціальних норм права (Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України"; далі - Закон).

4.3. В обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду з питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме щодо застосування пункту 6 статті 13 Закону в поєднанні зі статтею 625 ЦК України в контексті ненарахування 3% річних та інфляційних витрат при наявності заборони здійснення переказу коштів між тимчасово окупованою територією та іншою територією України юридичним особам, місцезнаходженням яких є тимчасово окупована територія України.

4.4. За доводами скаржника, станом на початок тимчасової окупації м. Енергодара (04.03.2022) позивач був зареєстрований на тимчасово окупованій території. Отже, обов`язок скаржника (відповідача) щодо перерахування коштів на рахунок позивача зупинений встановленою забороною на перерахування коштів у спеціальній нормі Закону.

5. Позиція інших учасників справи 

5.1. У відзиві на касаційну скаргу позивач просить Суд залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. 

5.1.1. Позивач у відзиві на касаційну скаргу звертає увагу на те, що, посилаючись на одне й те саме твердження щодо неможливості здійснення розрахунку через встановлену спеціальним Законом заборону, відповідач одночасно вказує і на наявність, й на відсутність правового висновку Верховного Суду щодо застосування норми права про вказану заборону у подібних відносинах.

5.1.2. Позивач вказує на те, що станом на дату звернення до суду із позовом у цій справі та, відповідно, станом на дату ухвалення оскаржуваних відповідачем судових рішень місцезнаходженням позивача є підконтрольна Україні територія - місто Запоріжжя. 

5.1.3. За твердженням позивача, у матеріалах справи містяться беззаперечні докази того, що відповідач здійснював розрахунки з позивачем у той період, коли позивач ще мав офіційне місцезнаходження на території тимчасово окупованого Енергодара.

5.1.4. Позивач зазначає, що у строк виконання грошового зобов`язання відповідачем перед позивачем сплив 28.02.2022, тобто до початку окупації міста Енергодар, а отже, станом на дату виникнення "заборони" розрахунку прострочення вже тривало.

5.1.5. За твердженням позивача, посилання відповідача на відсутність правових висновків Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах як підставу для касаційного оскарження ухвалених у справі рішення та постанови є необґрунтованим.

6. Порядок та межі розгляду справи судом касаційної інстанції

6.1. Верховний Суд ухвалою від 29.04.2026 відкрив касаційне провадження у справі № 908/3166/25 за касаційною скаргою АТ "НАЕК "Енергоатом" на судові рішення попередніх інстанцій на підставі пунктів 1, 3 частини другої статті 287 ГПК України.

7. Підстави передачі справи до Великої Палати Верховного Суду

7.1. Проаналізувавши та дослідивши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для передачі вказаної справи з касаційною скаргою АТ "НАЕК "Енергоатом" на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частин третьої, п`ятої статті 302 ГПК України у зв`язку з необхідністю:

- відступити від висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 29.04.2025 зі справи № 620/5134/24, за змістом якого без рішення Ради національної безпеки і оборони України навіть фактично окуповані після 24.02.2022 території України не вважалися тимчасово окупованими і, відповідно, на такі території не поширювалися норми, зокрема, частини першої статті 3 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України";

- вирішити виключну правову проблему щодо застосування частин другої та третьої статті 13, статті 13-1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", статті 625 ЦК України, у системному зв`язку із статтею 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтею 41 Конституції України.

7.2. У справі № 908/3166/25, судові рішення в якій переглядаються, суди попередніх інстанцій, зокрема, установили, що з 01.03.2022 відповідач є таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання; Енергодарська міська територіальна громада, до якої входить м. Енергодар, є тимчасово окупованою територією з 04.03.2022; станом на початок тимчасової окупації м. Енергодара позивач був зареєстрований на тимчасово окупованій території; позивач 07.06.2025 змінив своє місцезнаходження з м. Енергодара на м. Запоріжжя.

7.3. Отже, позовні вимоги у цій справі стосуються періоду заборгованості, який виник після введення на території України правового режиму воєнного стану (24.02.2022), але до початку тимчасової окупації м. Енергодара (04.03.2022), де був зареєстрований позивач до 07.06.2025, наявності / відсутності підстав для нарахування інфляційних втрат та 3 % річних на суму основного боргу у період, коли (1) має місце тимчасова окупація м. Енергодара та (2) позивач мав неперереєстровану юридичну адресу у період з 24.02.2022 до 07.06.2025 та до 07.06.2025 не перереєстрував юридичну адресу на підконтрольну територію України. 

7.4. Одним із ключових питань у цій справі є те, чи поширюється в цілому дія Закону на спірні правовідносини з огляду на системний аналіз наведених і вказаних у цій ухвалі норм.
7.4.1. Згідно з підпунктом 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (далі - ПК України) господарська діяльність - це діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема, за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.
7.4.2. Відповідно до статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" (далі - Закон № 996-ХІV) господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства; первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію.
7.4.3. Згідно з частиною першою статті 9 Закону № 996-ХІV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
7.4.4. Відповідно до статті 1 Закону правовий статус тимчасово окупованої території, а також правовий режим на тимчасово окупованій території визначаються цим Законом, іншими законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, принципами та нормами міжнародного права.

7.4.5. Тимчасово окупована РФ територія України (тимчасово окупована територія) - це частини території України, в межах яких збройні формування РФ та окупаційна адміністрація РФ встановили та здійснюють фактичний контроль або в межах яких збройні формування РФ встановили та здійснюють загальний контроль з метою встановлення окупаційної адміністрації РФ.

7.4.6. Цей Закон визначає статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії РФ, встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб (стаття 2 Закону).

7.4.7. Для цілей цього Закону (у редакції від 20.03.2022) відповідно до його частини першої статті 3 тимчасово окупованою територією визначається:

1) сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій;

2) внутрішні морські води і територіальне море України навколо Кримського півострова, територія виключної (морської) економічної зони України вздовж узбережжя Кримського півострова та прилеглого до узбережжя континентального шельфу України, на які поширюється юрисдикція органів державної влади України відповідно до норм міжнародного права, Конституції та законів України;

3) інша сухопутна територія України, внутрішні морські води і територіальне море України, визнані в умовах воєнного стану тимчасово окупованими рішенням Ради національної безпеки і оборони України, введеним у дію указом Президента України;

4) надра під територіями, зазначеними у пунктах 1, 2 і 3 цієї частини, і повітряний простір над цими територіями.

7.4.8. У подальшому до частини першої статті 3 Закону внесені зміни такого змісту:

для цілей цього Закону відповідно до частин першої та другої статті 3 закону тимчасово окупованою територією визначається:

1) сухопутна територія тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України, водні об`єкти або їх частини, що знаходяться на цих територіях;

2) внутрішні морські води і територіальне море України навколо Кримського півострова, територія виключної (морської) економічної зони України вздовж узбережжя Кримського півострова та прилеглого до узбережжя континентального шельфу України, внутрішні морські води, прилеглі до сухопутної території інших тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України, на які поширюється юрисдикція органів державної влади України відповідно до норм міжнародного права, Конституції та законів України;

3) інша сухопутна територія України, внутрішні морські води і територіальне море України, визнані в умовах воєнного стану тимчасово окупованими у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку;

4) надра під територіями, зазначеними у пунктах 1, 2 і 3 цієї частини, і повітряний простір над цими територіями.

7.4.9. Особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території та особливості переміщення товарів на/з тимчасово окупованої території врегульовані статтями 13 та 13-1 Закону.

7.4.10. Відповідно до частини першої статті 13 та частини першої статті 13-1 Закону положення цих статей застосовуються до тимчасово окупованої території, передбаченої пунктами 1 і 2 частини першої статті 3 цього Закону, надр під територіями, зазначеними у пунктах 1 і 2 частини першої статті 3 цього Закону, і повітряного простору над цими територіями та в умовах воєнного стану рішенням КМУ можуть бути поширені на тимчасово окуповані території, передбачені пунктом 3 частини першої статті 3 цього Закону, надра під територіями, зазначеними у пункті 3 частини першої статті 3 цього Закону, і повітряний простір над цими територіями.

7.4.11. Згідно з частинами другою та третьою статті 13 Закону здійснення господарської діяльності юридичними особами, фізичними особами - підприємцями та фізичними особами, які провадять незалежну професійну діяльність, місцезнаходженням (місцем проживання) яких є тимчасово окупована територія, дозволяється виключно після зміни їхньої податкової адреси на іншу територію України. Правочин, стороною якого є суб`єкт господарювання, місцезнаходженням (місцем проживання) якого є тимчасово окупована територія, є нікчемним. На такі правочини не поширюється дія положення абзацу другого частини другої статті 215 ЦК України. Під час режиму тимчасової окупації платіжний режим діє з урахуванням того, що система електронних платежів Національного банку України та внутрішньодержавні платіжні системи, платіжними організаціями яких є резиденти України, не застосовуються на тимчасово окупованій території. На тимчасово окуповану територію поширюються норми Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" з урахуванням того, що електронні платіжні засоби, емітовані на тимчасово окупованій території, у тому числі мобільні платіжні інструменти, не можуть використовуватися на іншій території України з метою ініціювання переказу коштів.

7.5. За висновком Верховного Суду у справі № 620/5134/24, від якого вважає за необхідне відступити колегія суддів, без рішення Ради національної безпеки і оборони України (надалі згідно із внесеними змінами - у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку) навіть фактично окуповані після 24.02.2022 території України не вважалися тимчасово окупованими і, відповідно, на такі території не поширювалися норми, зокрема, частини першої статті 3 Закону.

7.6. Цей підхід Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду також поклав в основу постанови від 01.04.2026 зі справи № 280/5808/23, в якій Суд дійшов таких висновків: згідно з пунктом 3 частини першої статті 3 Закону набуття територією статусу тимчасово окупованої не є автоматичним, а пов`язане з її визнанням у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Положення статті 13 Закону щодо обмеження господарської діяльності суб`єктів, зареєстрованих на тимчасово окупованій території, не застосовуються автоматично до територій, визнаних такими в умовах воєнного стану, без окремого рішення Кабінету Міністрів України про поширення дії цих обмежень. Рішення про визнання певної території тимчасово окупованою та рішення про введення обмежень, передбачених статтею 13 Закону, мають різну правову природу, приймаються різними суб`єктами владних повноважень і тягнуть відмінні правові наслідки.

7.7. Верховний Суд за наслідками перегляду у касаційному порядку судових рішень, ухвалених у справі № 908/3166/25, має відповісти на питання: чи поширюють дію частини друга та третя статті 13 Закону на спірні правовідносини, зважаючи на те що позивач мав неперереєстровану юридичну адресу у період з 24.02.2022 до 07.06.2025 та не вжив до 07.06.2025 заходів з перереєстрації юридичної адреси на підконтрольну територію України для того, щоб продовжувати свою діяльність на законних підставах, зокрема й отримувати грошові кошти за виконані ним зобов`язання, але за цей час нараховує відповідачу інфляційні втрати та 3 % річних.

7.8. Колегія суддів у справі № 908/3166/25 не погоджується з висновками Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у справі № 620/5134/24, з огляду на таке.

7.8.1. Частини друга, третя статті 13 Закону передбачає, що здійснення господарської діяльності юридичними особами, фізичними особами - підприємцями та фізичними особами, які провадять незалежну професійну діяльність, місцезнаходженням (місцем проживання) яких є тимчасово окупована територія, дозволяється виключно після зміни їхньої податкової адреси на іншу територію України.

7.8.2. Правочин, стороною якого є суб`єкт господарювання, місцезнаходженням (місцем проживання) якого є тимчасово окупована територія, є нікчемним. На такі правочини не поширюється дія положення абзацу другого частини другої статті 215 ЦК України (абзац другий вказаної норми).

7.8.3. Згідно з пунктом 45.2 статті 45 ПК України податковою адресою юридичної особи є місцезнаходження такої юридичної особи, відомості про що містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

7.8.4. Згідно з преамбулою Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" він має на меті визначити особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях України.

7.8.5. Частиною першою статті 13 цього Закону визначено, що положення цієї статті застосовуються до тимчасово окупованої території, передбаченої пунктами 1 і 2 частини першої статті 3 цього Закону, надр під територіями, зазначеними у пунктах 1 і 2 частини першої статті 3 цього Закону, і повітряного простору над цими територіями.

7.8.6. В умовах воєнного стану рішенням Кабінету Міністрів України положення цієї статті можуть бути поширені на тимчасово окуповані території, передбачені пунктом 3 частини першої статті 3 цього Закону, надра під територіями, зазначеними у пункті 3 частини першої статті 3 цього Закону, і повітряний простір над цими територіями.

7.8.7. Отже, Закон не містить жодних посилань на те, що статус тимчасово окупованих вказані у них території набувають залежно від наявності чи відсутності (а так само і дати ухвалення) будь-якого рішення того чи іншого повноважного органу державної влади України - Ради національної безпеки і оборони України, Кабінету Міністрів України чи іншого органу в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

7.8.8. Правовий статус тимчасово окупованої території РФ у розумінні пункту 3 частини першої статті 3 Закону не залежить від того, чи ухвалив (і якщо ухвалив - то коли саме) той чи інший повноважний орган державної влади України (Рада національної безпеки і оборони України, Кабінет Міністрів України чи інший орган в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України) рішення про визнання певної частини території України тимчасово окупованою. Таке рішення повноважного органу державної влади України (зокрема й Кабінету Міністрів України) для територій, визначених у пункті 3 частини першої статті 3 Закону, має не конститутивне, а лише інформативне значення, з публічною достовірністю підтверджуючи конкретну дату, з якої фактична окупація певної частини території України почалася чи припинилася.

7.8.9. Загальновідомий факт окупації певної території (незалежно від наявності / відсутності рішення уповноваженого органу про визнання певної частини території України тимчасово окупованою) дає підстави і для застосування положень статті 13 Закону щодо здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території, що відповідає меті прийняття цього Закону.

7.8.10. Такий підхід узгоджується з висновками, викладеними у постанові Верхового Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.10.2025 зі справи № 908/1162/23. 

7.8.11. Отже, станом на дату постановлення цієї ухвали існує різна судова практика, сформована на рівні Верховного Суду, щодо застосування статей 3, 13, 13-1 Закону, моменту визначення території тимчасово окупованою та моменту застосування обмежень, визначених положеннями Закону.

7.9. В аспекті подібності правовідносин, з огляду на критерії подібності, які викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19, Суд зазначає про схожість справ № 908/3166/15 та № 620/5134/24, ураховуючи специфіку нормативно-правового регулювання спірних правовідносин (Закон України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України"), тобто за змістовим критерієм, а також загальний характер висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду про те, що за відсутності рішення уповноваженого органу навіть фактично окуповані після 24.02.2022 території України не вважаються тимчасово окупованими і, відповідно, на такі території не поширюються норми, зокрема, частини першої статті 3 названого Закону.

7.10. Колегія суддів виходить з того, що за сталим правовим підходом стосовно відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах слід навести аргументи щодо зміни у законодавчому, суспільному аспекті тощо.

7.11. Усвідомлюючи важливість єдності практики, беручи до уваги принцип верховенства права, статтю 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», колегія суддів зазначає, що питання визначення набуття територією статусу тимчасово окупованої, як і поширення на неї положень Закону, які регулюють, зокрема, особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території, є нагальним, ураховуючи значну кількість територій, що наразі є тимчасово окупованими, та значну кількість осіб, інтересів яких стосується або може стосуватися вирішення цього питання. За наведених аргументів зазначене свідчить про наявність певної неузгодженості, незбалансованості та є причиною для відступу (у тому числі шляхом конкретизації), що узгоджується з пунктом 70 рішення Європейського суду з прав людини «Чепмен проти Сполученого Королівства».

7.12. Окрім зазначеного, колегія суддів звертає увагу на той факт, що юридична логіка прийнятого Закону, викладена у положеннях його преамбули, полягає у нормуванні правил поведінки усіх суб`єктів, зокрема й тих, які проводили свою діяльність до початку введення в країні воєнного стану на територіях, які нині є тимчасово окупованими. 
7.13. Варто зауважити, що Закон не передбачає норм, які б регламентували питання зупинення строків виконання грошових зобов`язань до моменту перереєстрації юридичних адрес на підконтрольну територію України для того, щоб вони продовжували свою діяльність на законних підставах.
7.14. Наведене обумовлює наявність виключної правової проблеми, адже за відсутності зміни податкової адреси на територію, яка підконтрольна Україні, фактично йдеться про порушення вимог статей 13 та 13-1 Закону, якими передбачено, що правочин, стороною якого є суб`єкт господарювання, місцезнаходженням якого є тимчасово окупована територія, є нікчемним; під час режиму тимчасової окупації платіжний режим діє з урахуванням того, що система електронних платежів Національного банку України та внутрішньодержавні платіжні системи, платіжними організаціями яких є резиденти України, не застосовуються на тимчасово окупованій території. 

7.15. Виключна правова проблема полягає у відсутності механізму реалізації права на отримання платежів за господарськими операціями, строк виконання яких настав до періоду тимчасово окупованої території суб`єктами господарювання, місцезнаходженням яких була тимчасово окупована територія за період зміни їхньої податкової адреси на іншу територію України, адже діє правовий режим, що система електронних платежів Національного банку України та внутрішньодержавні платіжні системи, платіжними організаціями яких є резиденти України, не застосовуються на тимчасово окупованій території, а господарська діяльність юридичними особами, фізичними особами - підприємцями та фізичними особами, які провадять незалежну професійну діяльність, місцезнаходженням (місцем проживання) яких є тимчасово окупована територія, дозволяється виключно після зміни їхньої податкової адреси на іншу територію України, і правочин, стороною якого є суб`єкт господарювання, місцезнаходженням (місцем проживання) якого є тимчасово окупована територія, є нікчемним. 

7.16. Відсутність чіткого законодавчо визначеного механізму реалізації права на отримання платежів за господарськими операціями, строк виконання яких настав до періоду зміни податкової адреси на іншу територію України суб`єктом господарювання, місцезнаходженням якого була тимчасово окупована територія, не може тлумачитися як відсутність власне самого права та не повинна спричиняти негативні правові наслідки для суб`єкта господарювання, місцезнаходженням якого була тимчасово окупована територія, зокрема, у вигляді відсутності права застосовувати статтю 625 ЦК України, адже зазначене зачіпає право мирно володіти своїм майном, передбачене статтею 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтею 41 Конституції України.
7.17. Згідно з положеннями статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 
7.18. Відповідно до статті 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.
7.19. Ризик наявності коштів для оплати завжди лежить на боржникові. Це правило має діяти і в тому випадку, коли у банківській системі сталася криза, дефолт тощо, або держава припинила фінансування, адже це відноситься до сфери контролю боржника та є його комерційним ризиком.
7.20. Колегія суддів також виходить із того, що наявність виключної правової проблеми підтверджується системністю відповідних правовідносин, оскільки питання, порушене у цьому провадженні, виникає у значній кількості аналогічних проваджень, про що свідчить Єдиний державний реєстр судових рішень. Зокрема, станом на сьогодні відомо про значну кількість проваджень, розпочатих в умовах воєнного стану, щодо суб`єктів господарювання, місцезнаходженням яких була тимчасово окупована територія і які до моменту перереєстрації юридичних адрес на підконтрольну територію України, для того щоб вони продовжували свою діяльність на законних підставах, і мали право на отримання грошових сум (із застосуванням статті 625 ЦК України) за виконанні зобов`язання за договорами.
7.21. Верховний Суд вказує, що згідно з правовими позиціями Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод держава має позитивний обов`язок, як-то створити ефективну нормативно-правову та судову базу, яка дозволяє юридичним особам і громадянам захищати своє майно. Це означає, що держава має забезпечити наявність доступних і чітких процедур для вирішення майнових спорів; надання ефективних національних засобів правового захисту у випадку порушення права власності; обов`язок судів та інших органів діяти з достатньою оперативністю, послідовністю та ретельністю.

7.22. Із принципів європейського контрактного права (далі - PECL), Модельних правил європейського приватного права DCFR (далі - Draft Common Frame of Reference), які відносяться до "м`якого права", убачається, що діє принцип, згідно з яким сторона не може звільнятися від обов`язку виконати грошове зобов`язання з посиланням навіть на форс-мажор. Це й же підхід поширюється і на річні відсотки та інфляційні втрати, нараховані на заборгованість.

7.23. Стаття 9:508 PECL регулює відсотки за затримку грошових виплат і, зокрема, передбачає, що кредитор має право на відсотки за період, протягом якого виплата не була здійснена. 
7.24. У Draft Common Frame of Reference міститься принцип, за яким виконання грошового зобов`язання не може стати об`єктивно неможливим (підпасти під дію форс-мажору) (принцип "Гроші є завжди"). Так, стаття III.- 3:101 встановлює, що кредитор має безумовне право на виконання грошового зобов`язання. 
7.25. Зі статей III.- 3:708 і III.- 3:710 вбачається право кредитора на відсотки за затримку оплати грошових коштів. DCFR розглядає ці відсотки як автоматичний наслідок прострочення. Оскільки виконання грошового зобов`язання не може бути "виправдане" форс-мажором, то й нарахування відсотків за затримку не зупиняється.
7.26. За наведеного можна висновувати, що наявність грошових коштів є абсолютним обов`язком боржника. І право кредитора на відсотки за затримку оплати грошових коштів і на інфляційні втрати, нараховані на заборгованість, є автоматичним наслідком прострочення грошового зобов`язання.
7.27. У зв`язку із викладеним Верховний Суд вважає, що передача справи на розгляд Великої Палати необхідна для усунення правової невизначеності та формування єдиної правозастосовчої практики.

7.28. Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права, у тому числі відповідно до європейських стандартів, та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд (статті 2, 7 названого Закону).

7.29. Водночас за змістом частини першої статті 36 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

7.30. Велика Палата Верховного Суду є постійно діючим колегіальним органом Верховного Суду яка, у визначених законом випадках, здійснює перегляд судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права (стаття 45 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

7.31. Відповідно до частин п`ятої та шостої статті 13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

7.32. Зважаючи на наявні підстави, як-то виключна правова проблема та необхідність відступлення від висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 29.04.2025 у справі № 620/5134/24, справа № 908/3166/25 разом із касаційною скаргою АТ "НАЕК "Енергоатом" на рішення Господарського суду Запорізької області від 22.01.2026 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 25.03.2026 підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Керуючись статтями 233 - 235, 302, 303 Господарського процесуального кодексу України, Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду

ПОСТАНОВИВ:

Справу № 908/3166/25 разом із касаційною скаргою Акціонерного товариства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" на рішення Господарського суду Запорізької області від 22.01.2026 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 25.03.2026 передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та не підлягає оскарженню.

Суддя І. Бенедисюк

Суддя Ю. Власов

Суддя Т. Малашенкова

Ухвала постановлена з окремою думкою судді Бенедисюка І.М.
Відповідно до частини третьої статті 314 ГПК України ухвала оформлена суддею Малашенковою Т. М.