П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/23366/25 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Лавренчук Ольга Володимирівна 
Суддя-доповідач - Томчук А.В. 
08 червня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Томчука А.В. 
суддів: Драчук Т. О.  Савицької Н.В. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 10 березня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, в якій з урахуванням уточненої позовної заяви (в редакції від 20.01.2026) просив:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області від 13.05.2025 № 064150016920 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком; 
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 всі періоди роботи згідно з трудовою книжкою серії НОМЕР_1 , в тому числі періоди роботи на території Республіки Білорусь з 01.01.1992 по 08.10.1993, з 14.10.1993 по 14.09.1994, з 29.09.1994 по 03.10.1994, з 10.10.1994 по 14.11.1994, з 15.11.1994 по 17.11.1995, з 20.11.1995 по 10.01.1996, з 19.01.1996 по 09.04.1999 та період навчання на території Республіки Білорусь з 01.09.1985 по 02.08.1988; 
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області зарахувати до стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах для працівників, зайнятих повний робочий день на інших роботах зі шкідливими й важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників ОСОБА_1 періоди роботи з 03.08.1988 по 07.09.1988; з 20.08.1988 по 08.10.1993; з 29.09.1994 по 03.10.1994; з 14.11.1994 по 17.11.1995; з 19.01.1996 по 09.04.1999; з 14.05.1999 по 13.10.1999 відповідно до трудової книжки серії НОМЕР_1 ;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 05.05.2025. 
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 10.03.2026 адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області № 064150016920 від 13.05.2025 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком. 
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 05.05.2025 із:
урахуванням висновків суду в частині, що стосуються трудової книжки НОМЕР_1 від 03.09.1982; 
урахуванням висновків суду щодо "проставлення апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений";
зарахуванням до страхового стажу періодів роботи на території республіки білорусь: з 01.01.1992 по 08.10.1993, з 14.10.1993 по 14.09.1994, з 29.09.1994 по 03.10.1994, з 10.10.1994 по 14.11.1994, з 15.11.1994 по 17.11.1995, 20.11.1995 по 10.01.1996, з 19.01.1996 по 09.04.1999; 
зарахуванням періоду навчання на території республіки білорусь із 01.09.1985 по 02.08.1988.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області на користь ОСОБА_1 документально підтверджені судові витрати у сумі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що припинення дії Угоди між Урядом України та Урядом Республіки Білорусь про гарантії прав громадян в галузі пенсійного забезпечення не може мати зворотної сили та не може розповсюджуватись на період трудової діяльності позивача на території Республіки Білорусь, оскільки стаж набутий у період дії Угоди; під час воєнного стану документи, виготовлені на території Республіки Білорусь, приймаються на території України без спеціального посвідчення (проставлення апостиля) відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 04.02.2023 № 107; формальні неточності у трудовій книжці не можуть бути підставою для відмови у зарахуванні стажу, оскільки відповідальність за заповнення трудової книжки покладається на роботодавця, а не на працівника. В свою чергу суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позовні вимоги в частині зарахування періодів роботи до пільгового стажу за Списком № 2 задоволенню не підлягають, оскільки відповідач у оскаржуваному рішенні не надавав оцінки наявності чи відсутності права на пенсію на пільгових умовах; позовні вимоги в частині зобов`язання зарахувати всі періоди згідно з трудовою книжкою також задоволенню не підлягають, оскільки відповідач у рішенні не зазначав щодо наявності чи відсутності підстав для зарахування/незарахування окремих періодів.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням в частині задоволених вимог, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати, прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного з`ясування обставин справи і, як наслідок, невірного вирішення справи та прийняття необґрунтованого рішення. 
За доводами апеляційної скарги, відповідач вказує, що рішення № 064150016920 від 13.05.2025 про відмову у призначенні пенсії за віком відповідно до частини 1 статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» є правомірним та законним, прийнятим у межах, у спосіб та у відповідності до чинного законодавства, оскільки страховий стаж позивача становить лише 13 років 04 місяці 21 день, що є недостатнім для призначення пенсії за віком (необхідний стаж — не менше 31 року).
Апелянт наголошує, що Угоду між Урядом України та Урядом Республіки Білорусь про гарантії прав громадян в галузі пенсійного забезпечення від 14.12.1995 денонсовано Законом України від 29.05.2023 № 3117-ІХ, і з 23.12.2023 вона припинила дію. У зв`язку з цим періоди роботи на території Республіки Білорусь, починаючи з 01.01.1992, не підлягають зарахуванню до страхового стажу, а зараховуються лише періоди роботи по 31.12.1991.
Апелянт також посилається на те, що відповідно до статей 3, 4 Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, від 05.10.1961, документи, необхідні для призначення пенсії, про стаж роботи до 31.12.1991, про навчання та інші документи враховуються при призначенні пенсії лише у разі проставлення апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений. Довідка від 09.12.2024 № 01-01-27/352 про навчання на території Республіки Білорусь з 01.09.1985 по 02.08.1988 не містить апостиля, а тому не може бути прийнята для підтвердження стажу.
Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Відповідно до частини четвертої статті 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
З урахуванням приписів статті 311 КАС України, суд вирішив розглядати дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків. 
05.05.2025 ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області із заявою про призначення пенсії за віком.
За принципом екстериторіальності розгляд заяви ОСОБА_1 та наданих документів щодо призначення пенсії за віком здійснено Головного управлінням Пенсійного фонду України в Миколаївській області.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області від 13.05.2025 № 064150016920 від 13.05.2025 про відмовлено позивачу у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу 31 рік.
За результатами розгляду документів, доданих до заяви:
до страхового стажу не зараховано періоди роботи протягом серпня 1982 року - травня 1999 року, згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 від 03.09.1982, оскільки на титульному аркуші трудової книжки наявний запис щодо виправлення дати народження особи, на підставі паспорту НОМЕР_2 від 24.10.2000, внесений та засвідчений підписом відповідальної особи та печаткою Державного підприємства “Житомирський лікеро-горілчаний завод”, запис про роботу на якому відсутній в трудовій книжці заявника. Інформація про реорганізацію/перейменування підприємства, відсутня.
Крім того, неможливо зарахувати періоди роботи на території Республіки Білорусь з 01.01.1992 по 08.10.1993, з 14.10.1993 по 14.09.1994, з 29.09.1994 по 03.10.1994, з 10.10.1994 по 14.11.1994, з 15.11.1994 по 17.11.1995, з 19.01.1996 по 09.04.1999 та з 20.11.1995 по 10.01.1996, оскільки з 23.12.2023 припинила дію Угода між Урядом України та Урядом Республіки Білорусь про гарантії прав громадян в галузі пенсійного забезпечення, вчинена в м. Київ 14.12.1995. В зв`язку з цим, до страхового стажу зараховуються періоди роботи по 31.12.1991.
Навчання на території Республіки Білорусь з 01.09.1985 по 02.08.1988, згідно з довідкою від 09.12.2024 № 01-01-27/352, виданою та засвідченою установою Республіки Білорусь, оскільки на документі не проставлено апостиль і компетентним органом держави.
Вказано, що страховий стаж обчислено за додатково наданими документами та да наявними в реєстрі застрахованих осіб починаючи з червня 1999 року. Дата з якої особа матиме право на пенсійну виплату 25.05.2029.
Не погоджуючись із таким рішенням відповідача, позивач звернувся до суду із цим позовом.
У відповідності до частини 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги та виходячи з меж апеляційного перегляду, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України, виходить з наступного.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначаються Законом України від 09.07.2023 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі – Закон № 1058-IV).
Як визначено частиною 1 статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж – період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Відповідно до абзацу першого частини 2 статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Згідно частини 4 статті 24 Закону № 1058-IV, періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
За приписами частини першої статті 56 Закону України від 05 листопада 1991 року №1788-XII “Про пенсійне забезпечення” (далі – Закон №1788-XII) до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Відповідно до статті 62 Закону №1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Згідно із пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12.08.1993 (далі – Порядок № 637), трудова книжка є основним документом, що підтверджує стаж роботи.
За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Пунктом 3 Порядку № 637 встановлено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Таким чином, страховий стаж підтверджується записами у трудовій книжці, і лише у випадку їх відсутності встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи та архівними установами, зокрема довідками, які містять відомості про періоди роботи.
Так зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що відповідачем не зараховано до страхового стажу позивача періоди роботи ОСОБА_1 на території Республіки Білорусь "оскільки з 23.12.2023 припинила дію Угода між Урядом України та Урядом Республіки Білорусь про гарантії прав громадян в галузі пенсійного забезпечення, вчинена в м. Київ 14.12.1995."
З цього приводу, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.
Одним із міжнародних договорів з питань пенсійного забезпечення, який підписано Україною, стала Угода між Урядом України та Урядом Республіки Білорусь про гарантії прав громадян в галузі пенсійного забезпечення, яку ратифіковано Законом України № 546/96-ВР від 22.11.1996.
Згідно із статтями 5-7 Угоди між Урядом України та Урядом Республіки Білорусь про гарантії прав громадян в галузі пенсійного забезпечення, пенсійне забезпечення громадян Договірних Сторін та членів їх сімей здійснюється по законодавству Договірної Сторони, на території якої вони постійно проживають, якщо цією Угодою не встановлено інше.
При призначенні пенсій зараховується трудовий (страховий) стаж, в тому числі і той, що дає право для призначення пенсій на пільгових умовах та за вислугу років, набутий по законодавству будь-якої з Договірних Сторін, в тому числі і до набуття чинності цієї Угоди, а також на території СРСР до 1 січня 1992 року. При цьому обчислення трудового (страхового) стажу проводиться по законодавству Договірної Сторони, яка призначає пенсію.
Громадянам, які проживали на території однієї Договірної Сторони і працювали після переселення на території іншої Договірної Сторони, пенсія обчислюється із заробітку (прибутку), який вони отримували на території Договірної Сторони переселення, якщо ними набутий мінімально необхідний трудовий (страховий) стаж для обчислення заробітної плати при призначенні пенсії у відповідності з законодавством Договірної Сторони переселення.
Відповідно до статті 16 Угоди між Урядом України та Урядом Республіки Білорусь про гарантії прав громадян в галузі пенсійного забезпечення, кожна Договірна Сторона має право денонсувати цю Угоду, повідомивши письмово про це іншу Договірну Сторону. Дія цієї Угоди припиняється з дня, вказаного у повідомленні, але не раніше ніж через шість місяців з дня, наступного за днем отримання повідомлення.
Законом України від 29.05.2023 №3117-IX «Про денонсацію Угоди між Урядом України та Урядом Республіки Білорусь про гарантії прав громадян в галузі пенсійного забезпечення», який набрав чинності 22.06.2023, денонсовано «Угоду між Урядом України та Урядом Республіки Білорусь про гарантії прав громадян в галузі пенсійного забезпечення», вчинену 14.12.1995 в м.Києві та ратифіковану Законом України від 22.11.1996 №546/96-ВР.
Згідно із листом Міністерства закордонних справ України від 15.08.2023 № 72/14-612/1-96203 Угода між Урядом України та Урядом Республіки Білорусь про гарантії прав громадян в галузі пенсійного забезпечення, вчинена в м. Київ 14.12.1995, припиняє дію 23.12.2023.
Між тим, статтею 16 Угоди між Урядом України та Урядом Республіки Білорусь про гарантії прав громадян в галузі пенсійного забезпечення передбачено, що права громадян, набуті згідно положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили в разі її денонсації.
Отже, Україна як держава-учасниця Угоди виконує зобов`язання взяті згідно із Угодою перед громадянами, які набули права згідно Угоди до її денонсації.
У такому випадку, оскільки Угода була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, її положення підлягають до застосування при зарахуванні до страхового стажу позивача спірних періодів роботи.
До того ж, відповідно до ч.3 ст.23 Загальної декларації прав людини, п. 4 ч. 1 Європейської соціальної хартії та ст. 46 Конституції України, працівники у старості мають право на пенсію, що є основним джерелом існування, яка має забезпечувати достатній життєвий рівень.
У даному випадку і при обставинах, що зумовили денонсацію Угоди, пенсійним органом не може бути відмовлено у врахуванні при обчисленні розміру пенсії заробітної плати (доходу) позивача за періоди роботи на території Республіки Білорусь.
Отже, припинення Республікою Білорусь участі в Угоді не є підставою для позбавлення позивача гарантованого йому законодавчими приписами права на пенсійне забезпечення.
За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що відповідачем протиправно відмовлено у зарахуванні до стажу періоду роботи на території Республіки Білорусь з 01.01.1992 по 08.10.1993, з 14.10.1993 по 14.09.1994, з 29.09.1994 по 03.10.1994, з 10.10.1994 по 14.11.1994, з 15.11.1994 по 17.11.1995, з 19.01.1996 по 09.04.1999 та з 20.11.1995 по 10.01.1996.
Стосовно доводу скаржника про необхідність проставлення апостилю компетентним органом держави в якій такий документ складено, апеляційний адміністративний суд зазначає наступне.
За приписами статті 13 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, ратифікованої із застереженнями Законом №240/94-ВР від 10.11.1994, документи, що на території однієї з Договірних Сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції та за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших Договірних Сторін без будь-якого спеціального посвідчення. Документи, що на території однієї з Договірних Сторін розглядаються як офіційні документи, користуються на територіях інших Договірних Сторін і доказовою силою офіційних документів.
01.12.2022 прийнято Закон України «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року» (далі - Закон № 2783-IX), яким керуючись положеннями статті 62 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, статті 24 Закону України "Про міжнародні договори України", зупинено у відносинах з російською федерацією та Республікою Білорусь дію Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР (Відомості Верховної Ради України, 1994 р., № 46, ст. 417), та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, вчиненого від імені України у м. Москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 3 березня 1998 року № 140/98-ВР (Відомості Верховної Ради України, 1998 р., № 26, ст. 162). Вирішено керуючись положеннями статті 54 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, статті 84 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, статті 24 Закону України "Про міжнародні договори України", вийти з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР (Відомості Верховної Ради України, 1994 р., № 46, ст. 417), та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, вчиненого від імені України у м. Москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 3 березня 1998 року № 140/98-ВР (Відомості Верховної Ради України, 1998 р., № 26, ст. 162).
Отже, Законом № 2783-IX зупинено дію Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчинену від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифіковану Законом України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР. Тому до документів, виданих на території російської федерації, при їх пред`явленні на території України застосовуванню підлягала вимога засвідчення апостилем згідно з Конвенцією, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, 1961 року, яка є чинною у відносинах України з Російською Федерацією.
Після зупинення дії Конвенції виникла ситуація, коли громадяни України, які мали документи, видані на території, зокрема, російської федерації, з метою проставлення на таких документах апостилю мали б їхати на територію держави-агресора, зокрема, Російської Федерації.
Водночас 04.02.2023 Кабінет Міністрів України прийняв постанову №107 "Деякі питання прийняття на території України під час воєнного стану документів, виданих уповноваженими органами іноземних держав", якою установлено, що під час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування документи, виготовлені або засвідчені на території іноземних держав установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на території України без спеціального посвідчення (консульської легалізації, проставлення апостиля тощо) у разі, коли станом на 24 лютого 2022 р. такі документи приймалися на території України без спеціального посвідчення.
З огляду на вказане суд висновує, що під час дії воєнного стану виготовлені на території Республіки Білорусь установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції за установленою формою і скріплені гербовою печаткою документи приймаються на території України без спеціального посвідчення (консульської легалізації, проставлення апостиля тощо) у разі, коли станом на 24 лютого 2022 року такі приймалися на території України без спеціального посвідчення.
Законом України №2102-IX від 24.02.2022 затверджено Указ Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 № 64/2022, яким введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.
У подальшому Законами України неодноразово затверджувалися Укази Президента України про продовження дії воєнного стану в Україні та на час розгляду цієї справи воєнний стан в Україні триває.
Станом на 24.02.2022 трудова книжка та інші документи приймалися на території України без спеціального посвідчення в силу Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, дія якої була зупинена лише Законом №2783-IX від 01.12.2022, тому трудова книжка з відповідними записами, а також інші документи підлягають прийняттю на території України без спеціального посвідчення (проставлення апостиля).
Установлені в межах розгляду даної справи фактичні обставини у повному обсязі спростовують наведені в апеляційній скарзі доводи Головного управління ПФУ в Миколаївській області.
З урахуванням наведеного, колегія суддів уважає правильним висновок окружного адміністративного суду про часткове задоволення позову ОСОБА_1 .
Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.
Відповідно до приписів пункту 1 частини 1 статей 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до положень статті 139 КАС України не здійснюється.
Керуючись статтями 139, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 10 березня 2026 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених підпунктами "а"-"г" пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.  

Головуючий	 		Томчук А.В.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Драчук Т. О.    Савицька Н.В.