КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
13 травня 2026 року Київ № 320/17509/25
Київський окружний адміністративний суд у складі судді Скрипки І.М., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління державної служби з питань праці про визнання протиправним та скасування попередження,
в с т а н о в и в:
Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (ФОП ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з позовом до Центрального міжрегіонального управління державної служби з питань праці (Держпраці, Управління, відповідач).
Просив суд:
- визнати протиправним та скасування попередження за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, що прийняте Центральним міжрегіональним управлінням державної служби з питань праці.
У зв`язку з невідповідністю позовної заяви вимогам процесуального закону, керуючись статтею 169 Кодексу адміністративного судочинства України, суд ухвалою від 23.04.2025 позов залишив без руху з наданням позивачу строку для усунення виявлених недоліків.
Ухвалою від 11.06.2025 відкрито провадження в адміністративній справі. Постановлено, що справа буде розглядатися одноособово суддею Скрипкою І.М. за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). Витребувано від відповідача протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі: усіх документів та матеріалів, що слугували підставами винесення спірного попередження; рішення, яким оформлено попередження відносно позивача; письмові пояснення щодо спірних відносин.
В обґрунтування позовної заяви зазначено, що акт фактичної перевірки, який був переданий відповідачу посадовими особами ГУ ДПС у м. Києві, та який слугував підставою для винесення оскаржуваного припису, не може вважатися доказом використання позивачем праці найманих працівників без укладення трудових договорів, оскільки в останньому не зазначено, яка саме особа провела розрахункову операцію, як того вимагає Податковий кодекс України, а державні інспектори податкового органу не долучили до матеріалів справи доказів, що підтверджують представництво та посаду особи ОСОБА_2 . На переконання позивача державні інспектори контролюючого органу без належних правових підстав, за його відсутності та без повідомлення розпочали фактичну перевірку ФОП ОСОБА_1 , хоча в магазині електроніки знаходилися інші суб`єкти господарювання. 
Відповідач у відзиві просив відмовити у задоволенні позову. Зазначив, що копії матеріалів фактичної перевірки, надані контролюючим органом, містять докази вручення направлення на перевірку директору ОСОБА_3 , а також, що перед початком перевірки працівниками ДПС проведено контрольно-розрахункову операцію з придбання навушників у вищезазначеного працівника, який перебував на робочому місці, одягнений у фірмовий одяг магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », мав нагрудний бейджик на ім`я ОСОБА_4 , а також підписував направлення на проведення перевірки, де зазначив свої дані: ОСОБА_3 , директор у ФОП ОСОБА_1 . Звернуто увагу, що позивач повідомлявся про початок адміністративного провадження, а також запрошувалося на розгляд справи щодо накладення штрафу, який відбувся 19.03.2025.
Розглянувши подані документи та матеріали, з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.
ФОП ОСОБА_1 перебуває на податковому обліку в ГУ ДПС у м. Києві на другій групі спрощеної системи оподаткування.
17.02.2024 на адресу Міжрегіонального управління надійшли копії матеріалів фактичної перевірки, проведеної посадовими особами ГУ ДПС в м. Київ, щодо ФОП ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) 08.07.2024 у період з 15:40 по 17:00, за результатами якої встановлено факт допуску до роботи директора ОСОБА_3 без оформлення трудових відносин із суб`єктом господарювання.
На підставі вказаних матеріалів перевірки відповідачем винесено позивачу попередження від 01.04.2025 № 84212/ГД-ДПС/ПР-64, яке оскаржене останнім до суду.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами у справі, суд виходить із наступного.
За приписами статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Відповідно до частини першої статті 259 Кодексу законів про працю України (КЗпП України) державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, та його територіальні органи у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 № 96 затверджено Положення про Державну службу України з питань праці (Положення № 96).
Згідно із пунктом 1 Положення № 96 Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Першого віце-прем`єр-міністра України - Міністра економіки, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, поводження з вибуховими матеріалами промислового призначення, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.
За змістом підпунктів 6, 9 пункту 4 Положення № 96 Держпраці відповідно до покладених на неї завдань, зокрема здійснює: державний контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами, у тому числі їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами, та фізичними особами, які використовують найману працю; державний контроль за додержанням вимог законодавства про працю, зайнятість населення в частині дотримання прав громадян під час прийому на роботу та працівників під час звільнення з роботи.
За нормами пункту 7 Положення № 96 Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи. На утворені територіальні органи Держпраці може покладати виконання завдань за міжрегіональним принципом.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що Держпраці та утворені в установленому порядку її територіальні органи наділені контролюючими функціями за дотриманням роботодавцями законодавства про працю.
При цьому, згідно із частиною другою статті 259 КЗпП України центральні органи виконавчої влади здійснюють контроль за додержанням законодавства про працю на підприємствах, в установах і організаціях, що перебувають у їх функціональному підпорядкуванні, крім податкових органів, які мають право з метою перевірки дотримання податкового законодавства здійснювати такий контроль на всіх підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, а органи місцевого самоврядування - на підприємствах, в установах і організаціях, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад.
Отже, право здійснювати контроль за додержанням законодавства про працю на всіх підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з метою перевірки дотримання податкового законодавства закріплено за податковими органами згідно із частиною другою статті 259 КЗпП України.
За змістом норм пункту 80.10 статті 80, пункту 86.1 статті 86 ПК України, якими регламентовано порядок оформлення результатів фактичної перевірки, результати такої перевірки у разі встановлення під час її проведення порушень оформлюються у формі акта, який складається та підписується посадовими особами контролюючого органу та платниками податків або їх законними представниками (у разі наявності), є документом, що підтверджує факт проведення перевірки та відображає її результати.
Відповідальність за порушення законодавства про працю для фізичних осіб-підприємців, які використовують найману працю, у вигляді штрафу, зокрема в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), передбачена нормами абзацу другого частини другої статті 265 КЗпП України.
Тому, повноваження на проведення перевірки щодо дотримання фізичними особами-підприємцями вимог законодавства про працю, виявлення, оформлення і фіксацію відповідних порушень (зокрема в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту)) належать податковому органу відповідно до закону.
Одночасно з цим повноваження щодо притягнення до відповідальності за вищевказані правопорушення у спосіб накладення штрафу за законом (частина четверта статті 265 КЗпП України) надані центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю.
Центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику, зокрема, з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, є Державна служба України з питань праці (Держпраці). Відповідні приписи про це наведені у пункті 1 Положення № 96, яке процитовано судом вище.
Пунктом 8 цього ж Положення передбачено, що Держпраці під час виконання покладених на неї завдань взаємодіє в установленому порядку з іншими державними органами, допоміжними органами і службами, утвореними Президентом України, тимчасовими консультативними, дорадчими та іншими допоміжними органами, утвореними Кабінетом Міністрів України, органами місцевого самоврядування, об`єднаннями громадян, громадськими спілками, профспілками та організаціями роботодавців, відповідними органами іноземних держав і міжнародних організацій, а також підприємствами, установами та організаціями.
На цій підставі суд зазначає, що у разі виявлення податковим органом фактів порушення вимог законодавства про працю та фіксації їх у складеному цим органом акті перевірки і надання останнього Держпраці в порядку взаємодії цих органів для виконання покладених на них завдань, Держпраці, відповідно до закону, наділена повноваженнями притягати до відповідальності суб`єктів таких правопорушень, зокрема, накладати штрафи у розмірі та в порядку, визначеному законодавством.
Аналогічні висновки висловлені Верховним Судом, зокрема, у постановах від 02.10.2024 у справі №120/12494/23, від 06.03.2025 у справі № 260/4202/24.
Законом України «Про зайнятість населення» від 05.07.2012 року № 5067-VI (Закон № 5067-VI), в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин, визначені правові, економічні та організаційні засади реалізації державної політики у сфері зайнятості населення, гарантії держави щодо захисту прав громадян на працю та реалізації їхніх прав на соціальний захист від безробіття.
Частиною першою статтею 53 Закону № 5067-VI встановлено, що посадові особи органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, а також фізичні особи - підприємці, винні у порушенні законодавства про зайнятість населення, несуть відповідальність згідно із законодавством.
За положеннями частин першої та другої статті 265 КЗпП України посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.
Юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі: фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час або за трудовим договором з нефіксованим робочим часом у разі фактичного виконання роботи протягом усього робочого часу, установленого на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення, а до юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю та є платниками єдиного податку першої - третьої груп, застосовується попередження.
У відповідності до статей 21, 23, частини першої та четвертої статті 24 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації.
Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачено законодавством, колективним договором або угодою сторін.
Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення та організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.
В умовах спрощеного режиму регулювання трудових відносин, визначеного главою III-Б цього Кодексу, трудовий договір є основним засобом регулювання трудових відносин працівників та роботодавців (власників приватних підприємств), у яких кількість працівників або рівень оплати праці відповідає критеріям, встановленим статтею 49-5 цього Кодексу.
У разі застосування спрощеного режиму регулювання трудових відносин, за взаємною згодою сторін, у трудовому договорі можуть визначатися додаткові права, обов`язки і відповідальність сторін, умови матеріального забезпечення та організації праці працівника, умови припинення або дострокового розірвання договору.
Трудовий договір може бути:
1) безстроковим, що укладається на невизначений строк;
2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін;
3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.
Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.
Роботодавець зобов`язаний інформувати працівників, які працюють за строковим трудовим договором, про вакансії, що відповідають їх кваліфікації та передбачають можливість укладення безстрокового трудового договору, а також забезпечити рівні можливості таких працівників для його укладення.
Трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим:
1) при організованому наборі працівників;
2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я;
3) при укладенні контракту;
4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі;
5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу);
6) при укладенні трудового договору з фізичною особою;
6-1) при укладенні трудового договору про дистанційну роботу або про надомну роботу;
6-2) при укладенні трудового договору з нефіксованим робочим часом;
7) в інших випадках, передбачених законодавством України.
Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням роботодавця, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Аналіз наведених правових норм свідчить про те, що за трудовим договором працівник приймається на роботу та включається до штату підприємства для виконання трудових функцій в діяльності підприємства за конкретною кваліфікацією, посадою, професією та такому працівнику гарантується заробітна плата, гарантії, пільги, після завершення роботи трудова діяльність не припиняється та такий працівник підкоряється внутрішньому трудовому розпорядку підприємства.
Відтак, власник підприємства, який використовує найману працю, повинен укласти трудовий договір з працівником.
Отже, лише після укладення трудового договору з працівником та повідомлення по це ДПС у встановленому законом порядку особа може бути допущена до роботи.
Без виконання цих умов допуск працівника до роботи забороняється, що прямо визначено у частині третій статті 21 Кодексу законів про працю України.
Виконання таких вимог законодавства про працю є обов`язковим для усіх підприємств, установ та організацій, незалежно від форми власності та підпорядкування, а також для фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю.
Такий же висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 18.09.2024 у справі №240/7766/23.
Позивачем не надано до суду доказів повідомлення ДПС про укладення трудового договору з ОСОБА_3 . 
У свою чергу, відповідачем надано суду копії матеріалів фактичної перевірки, проведеної 08.07.2024, з яких, зокрема, вбачається, що перед початком перевірки працівниками ДПС проведено контрольно-розрахункову операцію з придбання навушників, в підтвердження чого надано копію фіскального чеку.
Також матеріали перевірки містять фотографії, на яких зображено працівника, який перебував на робочому місці, одягнений у фірмовий одяг магазину «YABLUKA», мав нагрудний бейджик на ім`я ОСОБА_4 , а також підписував направлення на проведення перевірки, де зазначив свої дані « ОСОБА_3 , директор у ФОП ОСОБА_1 »
Крім того, як вказує відповідач, згідно відповіді Пенсійного фонду України на запит відповідача від 17.03.2025, за останні два роки відсутня інформація щодо жодного актуального звіту страхувальника з ЄДРПОУ 3134017851, що дає підстави для висновку про відсутність укладення ФОП ОСОБА_1 трудових договорів з працівниками.
Так, Порядок накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затверджено постановою Кабінету Міністрів України №509 від 17.07.2013 (Порядок №509).
Як встановлено судом, ФОП ОСОБА_1 повідомлявся про початок адміністративного провадження (лист Міжрегіонального управління від 21.02.2025 № Ц/1/6302-25, направлений на електронну адресу: ІНФОРМАЦІЯ_2 ), а також запрошувався на розгляд справи щодо накладення штрафу, який відбувся 19.03.2025 о 11:35 (лист Міжрегіонального управління від 10.03.2025 № Ц/2/8268-25, направлений на електронну адресу: ІНФОРМАЦІЯ_2 ).
Отже відповідачем вчинялись заходи для повідомлення позивача про розгляд вищезазначеної справи, а відтак ФОП ОСОБА_1 був обізнаний про час та місце розгляду справи щодо нього, та не був позбавлений можливості надати докази, які на думку останнього, спростовують висновки Акта перевірки, однак таким правом не скористався.
З огляду на наведе, суд не знаходить підстав для скасування попередження Міжрегіонального управління від 01.04.2025 № 84212/ГД-ДПС/ПР-64, а тому доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
У зв`язку із відмовою у позові підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 159, 162, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
в и р і ш и в:
у задоволенні адміністративного позову - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Скрипка І.М.