ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 червня 2026 р. 	Справа № 520/31813/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Подобайло З.Г.,
Суддів: Чалого І.С. , Семененко М.О. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.04.2026, головуючий суддя І інстанції: Рубан В.В., повний текст складено 14.04.26 по справі № 520/31813/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області в особі Індустріального відділу у місті Харкові ГУ ДМС України в Харківській області 
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області в особі Індустріального відділу у місті Харкові ГУ ДМС України в Харківській області, в якому просить суд:
визнати протиправними дії Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області в особі Індустріального відділу у місті Харкові щодо відмови у прийнятті заяви про визнання особою без громадянства ОСОБА_1 ;
зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області в особі Індустріального відділу у місті Харкові прийняти й розглянути заяву ОСОБА_1 , про визнання її особою без громадянства відповідно до Порядку розгляду заяв про визнання особою без громадянства, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 317 від 24.03.2021 (далі – Порядок № 317).
В обґрунтування позову позивач зазначила, що Головним управлінням Державної міграційної служби України в Харківській області в особі Індустріального відділу у місті Харкові ГУ ДМС України в Харківській області протиправно відмовлено ОСОБА_1 у прийнятті заяви про визнання особою без громадянства.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 14.04.2026 (розгляд справи відбувся за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) залишено без задоволення адміністративний позов.
Не погодившись з вказаним рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення норм права та невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.04.2026 та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що п. 3 Порядку № 317 передбачено, що заява про визнання особою без громадянства подається за формою, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 24.03.2021 № 317 «Деякі питання визнання особою без громадянства»: повнолітньою дієздатною особою (далі - заявник) - особисто; повнолітньою недієздатною або обмежено дієздатною особою - її законним представником. За положеннями п. 4 Порядку № 317, заява про визнання особою без громадянства та додані до неї документи подаються заявником або його законним представником особисто територіальному органу/територіальному підрозділу ДМС за місцем проживання особи. Посилається на те, що дійсно, Постановою № 317 від затверджено зразок відповідної заяви про визнання особою без громадянства та визначено необхідність звернення повнолітньої дієздатної особи до територіального органу/територіального підрозділу ДМС особисто. Однак, необхідно наголосити, що положеннями Порядку № 317 чітко визначено алгоритм дій працівників територіального органу/ територіального підрозділу ДМС при зверненні особи із заявою про визнання її особою без громадянства та визначено, що саме працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС з використанням кваліфікованого електронного підпису та із застосуванням засобів відомчої інформаційної системи ДМС формує заяву про визнання особою без громадянства (в тому числі здійснює отримання біометричних даних, параметрів). Також визначено, що реєстрація зазначеної заяви здійснюється із застосуванням засобів відомчої інформаційної системи ДМС під час її формування. Крім того Порядком № 317, зокрема, пунктом 13, передбачена можливість територіального органу/територіального підрозділу ДМС у разі виявлення обставин, вказаних у зазначеному пункті Порядку, саме інформувати заявника про відмову в прийнятті документів із зазначенням підстав такої відмови. За бажанням заявника або його законного представника відмова надається у письмовій формі. Також, позивач зазначає, що функціонал офіційного веб-сайту Державної міграційної служби України (https://dmsu.qov.ua/services/online.html) передбачає можливість попереднього запису до відповідного територіального підрозділу лише щодо отримання послуг з оформлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон та оформлення паспорта громадянина України у вигляді ІР картки. Попереднього запису щодо процедури визнання особою без громадянства - не передбачено, як наслідок прийняття таких осіб здійснюється виключно на власний суб`єктивний розсуд співробітників територіального підрозділу міграційної служби, а в більшості випадків, користуючись такої можливістю, таким особам. як власне і позивачу, просто в усному порядку відмовляють у прийнятті документів. Фактичні обставини справи свідчать про відмову міграційного органу у формуванні за зверненням позивача заяви про визнання її особою без громадянства та прийнятті відповідних документів від позивача у зв`язку з тим, що є підстави вважати її громадянкою рф. Також, зазначає, що за положеннями п. 13 Порядку № 317, підставою для відмови у прийнятті документів у особи може бути обставина виявлення під час приймання документів факту належності заявника до громадянства України або до громадянства іншої держави. Однак, в даному випадку відповідач, відмовляючи у прийнятті документів, не вказав на достеменно виявлений факт належності заявника до громадянства рф, а вказав лише на наявність підстав так вважати, що свідчить про необґрунтованість відмови у прийнятті документів ОСОБА_1 . Вказує, що відповідачем, не зважаючи на надання позивачем, отриманої засобами електронного зв`язку, довідки Консульського відділу Посольства російської федерації в Киргизькій Республіці № 329 чп/по від 16.07.2025 було зазначено про те, що: «...ДМС не може надіслати відповідний запит до дипломатичної установи російської федерації, повідомляємо, що звернутись із заявою про визнання особою без громадянства ви зможете у разі надання документа, що ви не є громадянкою російської федерації.». Вказане також свідчить про відсутність у відповідача достеменних відомостей про належність позивача до громадянства рф. При цьому, відповідачем не були прийняті до уваги доводи позивача про неможливість особистого отримання нею відповідної довідки щодо належності чи неналежності до громадянства рф через повномасштабне вторгнення росії на територію України, а також не враховано положення п. 20 Порядку № 317, згідно з яким разом із заявою про визнання особою без громадянства особа подає документ, що засвідчує факт неперебування у громадянстві іншої держави, строк дії якого закінчився лише за наявності. Доводи відповідача з посиланням на норми законодавства російської федерації про те, що позивач, могла набути громадянства російської федерації, є абсолютного безпідставними, оскільки такий висновок є передчасним та здійснений без належної перевірки та аналізу відповідачем всіх обставин справи шляхом подання запитів, опитуванням осіб, витребуванням документів у інших державних органів тощо, які здійснюються після прийняття заяви, у зв`язку з чим є виключно припущенням відповідача.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, обґрунтовуючи таке прохання доводами фактично аналогічними наведеним у відзиві на позовну заяву.
Зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим і вмотивованим, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, на основі повного і всебічного з`ясування обставин справи, що мають істотне значення для правильного вирішення спору, при повному дослідженні усіх наявних у справі доказів.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
За приписами ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308).
Відповідно до ч. 1 ст. 78 КАС України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.
Судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що 26.03.2025 ОСОБА_1 звернулась до Індустріального районного відділу у місті Харкові Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області із заявою про перевірку належності до громадянства України та документування паспортом громадянина України.
Листом Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області № 6301.7-6335/63.2-25 від 18.04.2025 розглянуто звернення позивачки та повідомлено, що умови та порядок набуття громадянства України регламентуються Законом України «Про громадянство України» (далі - Закон) та Указом Президента України від 27.03.2001 № 215 «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України», яким затверджено Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок провадження). За результатами перевірки встановлено, що до ГУ ДМС у Харківській області з питань встановлення належності/набуття до громадянства України не звертались. В заяві про видачу паспорта громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року міститься відмітка про його втрату, зроблена Ломоносівським РВВС Архангельської області російської федерації. Крім того, з наданої копії свідоцтва про розірвання шлюбу вбачається, що 22.12.1992 заявниця розірвала шлюб з ОСОБА_2 у м. Архангельськ російської федерації. 3 огляду на викладене, а також враховуючи положення Закону російської федерації від 28.11.1991 № 1948-1 «Про громадянство російської федерації», є підстави вважати, що заявниця проживала на території російської федерації та мали всі підстави набути громадянство російської федерації. У зв`язку з цим, факт постійного проживання в Україні станом на 24.08.1991 або проживання станом на 13.11.1991, документально не підтверджується. Вказано, що відповідно до частини першої статті 3 Закону встановлення належності до громадянства України, стосується осіб, які перебували у громадянстві колишнього СРСР. Зазначена норма обумовлена Законом України «Про правонаступництво України» та принципами Європейської конвенції про громадянство (Страсбург, 6 листопада 1997 року), одним з яких є уникнення без громадянства. Пунктом 7 Порядку провадження визначено категорії осіб, яких стосується встановлення належності до громадянства України, а також перелік документів, що подаються для встановлення належності. Одним з таких документів є паспорт громадянина колишнього СРСР. При цьому, від особи не вимагається подання зобов`язання припинити іноземне громадянство, оскільки норми статті 3 Закону, виключають можливість перебування особи у громадянстві інших держав. З огляду на зазначене, для з`ясування обставин та вирішення питання в якому правовому статусі заявниця перебуває на території України, рекомендовано надати довідку, видану компетентним органом іноземної держави, про те, що ОСОБА_1 не є громадянкою російської федерації.
15.09.2025 ОСОБА_1 звернулася до Індустріального районного відділу у місті Харкові Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області із заявою про прийняття документів на проведення процедури визнання особою без громадянства.
В заяві зазначено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка м. Сєвєродонецьк, Ворошиловградської (нині - Луганської) області. 26.03.2025 зверталась до Головного управління ДМС України в Харківській області із заявою про перевірку належності та документування її паспортом громадянина України. У відповідь на звернення отримала лист № 6301.7-6335/63.2-25 від 18.04.2025 в якому зазначено, що «...є підстави вважати, що ви проживали на території російської федерації та мали всі підстави набути громадянство російської федерації... З огляду на зазначене, для з`ясування обставин та вирішення питання в якому правовому статусі ви перебуваєте на території України, рекомендуємо надати довідку, видану компетентним органом іноземної держави, про те, що ви не є громадянкою російської федерації...». У зв`язку з цим, 27.06.2025 електронною поштою направила запит до Консульського відділу Посольства російської федерації в Киргизькій Республіці, оскільки через військову агресію рф, посольства країні агресора не функціонують на території України, та відсутня змога звернутись фізично до консульського відділу рф. 16.07.2025 отримала електронний лист відповідь в якому зазначено наступне: «...паспортом грожданина российской федерации, в том числе удостоверяющим личность за пределами российской федерации вы не документировались, на консульском учете не состояли и не состоите...» (мовою оригіналу).
У зв`язку з тим, що вимоги ГУ ДМС в Харківській області виконані, просила прийняти заяву та додані до неї документи на процедуру визнання особою без громадянства та видати довідку про звернення за визнанням особою без громадянства за формою, затвердженою Постановою № 317.
Зазначила, що надає згоду на опитування свідків, які можуть підтвердити її особу, та які знають її більше 25 років. Відомості щодо свідків зазначені в автобіографії, що додається.
До заяви додано : автобіографію, копію свідоцтва про народження з нотаріально засвідченим перекладом серії НОМЕР_1 від 08.09.1964, копію свідоцтва про присвоєння кваліфікації серії НОМЕР_2 від 12.05.1981, копію атестату про середню освіту серії НОМЕР_3 від 26.06.1981, копію диплому серії НОМЕР_4 від 21.06.1982, копію посвідчення № 55 від 16.02.1996, копію свідоцтва про розірвання шлюбу з нотаріально засвідченим перекладом серії НОМЕР_5 від 22.12.1992, копію листа ГУ ДМС в Харківській області № 6301.7-6335/63.2-25 від 18.04.2025, копію відповіді УДМС у Луганській області № 4401.3-1327/44.1-24 від 09.09.2024, копію відповіді ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області № 8010.14-42407/80.3-24 від 02.10.2024, копію довідки з посольства рф в Киргизькій Республіці № 329 від 16.07.2025.
Листом Індустріального відділу Державної міграційної служби України в Харківській області вих. № 6321-1949/6321-25 від 24.09.2025 розглянуто звернення позивачки та повідомлено наступне.
Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та їх посадові особи зобов`язані діяти лише не на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Організація, повноваження порядок діяльності Державної міграційної служби України визначаються Конституцією України, Законами України «Про центральні органи виконавчої влади», «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», «Про громадянство України». «Про імміграцію», Положенням про Державну міграційну службу України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 № 360, іншими законодавчими актами України. Вказано, що Порядок № 317 визначає процедуру визнання особою без громадянства, яка проводиться ДМС з метою встановлення факту належності особи, яка звернулась із заявою про визнання особою без громадянства до громадянства будь – якої держави в силу дії закону. Пунктом 2 Порядку розгляду передбачено, що право на звернення із заявою про визнання особою без громадянства має особа, яка не може отримати паспортний документ у зв`язку з тим, що вона не розглядається, як громадянин будь якою державою в силу дії її закону, незважаючи на законність чи незаконність її перебування на території України. Відповідно до абзацу першого пункту 4 Порядку розгляду, заява про визнання особою без громадянства та додані до неї документи подаються заявником або його законним представником особисто територіальному органу/територіальному підрозділу ДМС за місцем проживання особи. Разом із заявою про визнання особою без громадянства особа подає документ, що посвідчує особу, у тому числі посвідку на постійне проживання (за наявності) або документ, що надає право на в`їзд або виїзд з держави, виданий іноземною державою (за наявності), документ, що засвідчує факт неперебування у громадянстві іншої держави, строк дії якого закінчився (за наявності), витяг з реєстру територіальної громади (за наявності), інший документ, що підтверджує інформацію, викладену в заяві (документи, що підтверджують факт народження особи, перебування її у шлюбі, наявність дітей, навчання в освітньому закладі України або іншої держави, паспорт громадянина колишнього СРСР зразка 1974, документи про роботу, отримання на території України медичної допомоги, про місце проживання, про право власності на житло або інші об`єкти нерухомості в Україні, довідки, видані органами місцевого самоврядування або державними органами, довідки з посольств іноземних держав або місць попереднього постійного та довгострокового проживання особи, а також з держав, громадянство яких мають члени її сім`ї, тощо).
Повідомлено, що на підставі Закону «Про громадянство російської федерації» № 1948-1 від 28.11.1991, громадянами російської федерації визнаються особи, які станом на 06.02.1992 постійно проживали на території російської федерації. Належність чи неналежність до громадянства російської федерації може підтвердити тільки орган російської федерації, який вповноважений на прийняття цього рішення.
Зазначено, що у наданій до звернення копії довідки, яка видана посольством російської федерації в Киргизькій Республіці, встановлено, що в ній відсутня інформація про те, що ОСОБА_1 не є громадянкою російської федерації. Ураховуючи викладене, а також той факт, що ДМС не може надіслати відповідний запит до дипломатичної установи російської федерації, повідомлено, що звернутись із заявою про визнання особою без громадянства заявниця зможе у разі надання документа, що вона не є громадянкою російської федерації.
Позивач не погодившись із вказаною відповіддю Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області в особі Індустріального відділу у місті Харкові ГУ ДМС України в Харківській області, вважає протиправними діями щодо не прийняття заяви про визнання особою без громадянства та звернулась до суду з позовною заявою.
Залишаючи позов без задоволення, суд першої інстанції виходив з того, що у спірній ситуації позивач, у встановленому чинним законодавством порядку не звертався із заявою відповідної форми до територіального органу/територіального підрозділу ДМС про визнання особою без громадянства. Також, в матеріалах справи відсутні докази відмови відповідача у прийнятті від позивача заяви про особою без громадянства. В даному спірному випадку, відповідь відповідача на заяву ОСОБА_1 від 15.09.2025 про забезпечення належного прийняття заяви спеціалістами Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області в особі Індустріального відділу у місті Харкові ГУ ДМС України в Харківській області, не містить жодних посилань на відмову органу ДМС у прийнятті від позивача заяви, за встановленою законом формою. Також, така відповідь відповідача не є рішенням про відмову у визнанні особою без громадянства. Відтак, суд не вбачає порушень суб`єктом владних повноважень передбаченої Порядком № 317 процедури прийняття та розгляду заяв про визнання особою без громадянства та, відповідно, не вбачає протиправності у діях відповідача у спірних правовідносинах.
Не погоджуючись з висновком суду першої інстанції, колегія суддів зазначає, що частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі ст.26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі ж обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
Кожному хто на законних підставах перебуває на території України, гарантуються свобода пересування, вільний вибір місця проживання, а також право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом (ч. 1 ст. 33 Конституції України).
Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які проживають або тимчасово перебувають в Україні, їх основні права, свободи та обов`язки, порядок вирішення питань, пов`язаних з їх в`їздом в Україну або виїздом з України, регулюються Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 № 3773-VI (далі – Закон України № 3773-VI) відповідно до частини 3 статті 3 якого іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.
Пунктом 15 частини 1 статті 1 Закону України № 3773-VI особа без громадянства - особа, яка не розглядається як громадянин будь-якою державою в силу дії її закону.
Статтею 61 Закону України № 3773-VI передбачено, що заява про визнання особою без громадянства подається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, повнолітньою дієздатною особою.
Якщо особа не може власноручно скласти заяву про визнання особою без громадянства у зв`язку з неписьменністю або фізичними вадами, заява на її прохання складається уповноваженою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, про що на заяві робиться відповідний напис.
Разом із заявою подається документ, що посвідчує особу, або документ, що надає право на в`їзд або виїзд з держави, виданий іноземною державою (за наявності), документ, що засвідчує факт неперебування у громадянстві іншої держави (за наявності), або інший документ, що підтверджує інформацію, викладену в заяві. У разі відсутності в особи, яка подає заяву про визнання особою без громадянства, вищезазначених документів за її письмовою згодою проводиться опитування родичів, сусідів або інших осіб (не менше трьох), які можуть підтвердити факти, викладені в заяві.
Особа, яка подає заяву про визнання особою без громадянства, має право на співбесіду з уповноваженими особами центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.
Особа, яка подає заяву про визнання особою без громадянства, зобов`язана співпрацювати з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, з`являтися на співбесіди, надавати докази для визнання її особою без громадянства.
Особі, яка подає заяву про визнання особою без громадянства та не володіє українською мовою, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, безоплатно забезпечує перекладача з мови, якою володіє така особа, а також письмовий переклад її документів.
Особа під час подання заяви про визнання особою без громадянства надає свої біометричні дані для їх фіксації.
За положеннями ч. 2 ст. 61 Закону України № 3773-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, протягом шести місяців з дня подання заяви про визнання особою без громадянства на підставі всієї наявної інформації і документів приймає рішення про визнання особою без громадянства або про відмову у визнанні особою без громадянства. Строк розгляду такої заяви може бути подовжений уповноваженою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, до 12 місяців.
Під час розгляду заяви про визнання особою без громадянства центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, вживає необхідних заходів для збору інформації з місця народження такої особи, країн або місць її попереднього постійного та довгострокового проживання, а також з країни, громадянство якої мають члени її сім`ї.
Згідно ч. 3 ст. 61 Закону України № 3773-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, приймає рішення про відмову у визнанні особою без громадянства у разі, якщо:
особа, яка подала заяву про визнання особою без громадянства, є громадянином України або іншої держави за умови, що її громадянство було визнано компетентним органом цієї держави та заявник був документований відповідно до законодавства цієї держави;
особа, яка подала заяву про визнання особою без громадянства, свідомо подала недійсні (крім документів, що стали недійсними у зв`язку із закінченням строку їх дії), підроблені документи або повідомила про себе неправдиві відомості щодо обставин, які впливають на визначення її статусу;
особа, яка подала заяву про визнання особою без громадянства, вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства, як це визначено міжнародними актами, розробленими з метою недопущення таких злочинів, або скоїла тяжкий злочин неполітичного характеру поза межами країни проживання до того, як вона була допущена у цю країну, або є винною у вчиненні діянь, що суперечать цілям і принципам Організації Об`єднаних Націй.
Після прийняття рішення про відмову у визнанні особою без громадянства протягом трьох робочих днів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, направляє особі, яка подала заяву про визнання особою без громадянства, або її законному представнику повідомлення про це із зазначенням підстави відмови відповідно до цього Закону та роз`ясненням порядку оскарження такого рішення.
Рішення про відмову у визнанні особою без громадянства може бути оскаржено особою, яка подала заяву про визнання особою без громадянства, або її законним представником до адміністративного суду протягом 20 робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову у визнанні особою без громадянства (ч. 4 ст. 61 Закону України № 3773-VI).
Згідно ч. 7 ст. 61 Закону України № 3773-VI, порядок розгляду заяв про визнання особою без громадянства, зразки заяви про визнання особою без громадянства, довідки про звернення за визнанням особою без громадянства встановлюються Кабінетом Міністрів України.
24.03.2024 Кабінетом Міністрів України, відповідно до частини сьомої статті 6-1 Закону України № 3773-VI прийняв Постанову № 317 «Деякі питання визнання особою без громадянства», якою затвердив Порядок розгляду заяв про визнання особою без громадянства; зразок заяви про визнання особою без громадянства; зразок довідки про звернення за визнанням особою без громадянства.
Порядок розгляду заяв про визнання особою без громадянства, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 24.03.2021 № 317 (далі – Порядок № 317), визначає процедуру визнання особою без громадянства, яка проводиться ДМС з метою встановлення факту неналежності особи, яка звернулася із заявою про визнання особою без громадянства, до громадянства будь-якої держави в силу дії її закону.
Пунктом 2 Порядку № 317 встановлено, що право на звернення із заявою про визнання особою без громадянства має особа, яка не може отримати паспортний документ у зв`язку з тим, що вона не розглядається як громадянин будь-якою державою в силу дії її закону, незважаючи на законність чи незаконність її перебування на території України.
В свою чергу пунктом 3 Порядку № 317 передбачено, що заява про визнання особою без громадянства подається за формою, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 24.03.2021 № 317 «Деякі питання визнання особою без громадянства»:
повнолітньою дієздатною особою (далі - заявник) - особисто;
повнолітньою недієздатною або обмежено дієздатною особою - її законним представником.
За положеннями п. 4 Порядку № 317, заява про визнання особою без громадянства та додані до неї документи подаються заявником або його законним представником особисто територіальному органу/територіальному підрозділу ДМС за місцем проживання особи.
Під час подання заяви про визнання особою без громадянства працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС роз`яснює заявнику або його законному представнику процедуру визнання особою без громадянства, а також право на звернення щодо отримання безоплатної правової допомоги до центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги або до територіального органу юстиції відповідно до Закону України “Про безоплатну правову допомогу”.
Згідно п. 5 Порядку № 317, рішення про визнання особою без громадянства або про відмову у визнанні особою без громадянства приймається протягом шести місяців з дня подання заяви про визнання особою без громадянства та визначених цим Порядком документів.
Оформлення довідки про звернення за визнанням особою без громадянства за формою, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 24.03.2021 № 317 «Деякі питання визнання особою без громадянства», та оформлення рішення про визнання особою без громадянства або про відмову у визнанні особою без громадянства згідно з додатком 1 здійснюється структурним підрозділом ДМС засобами відомчої інформаційної системи ДМС (п. 6 Порядку № 317).
Дії працівників під час приймання документів для визнання особою без громадянства також регламентовані Порядком № 317.
Так, згідно п. 11 Порядку № 317, керівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС визначає працівників, які виконують функції з приймання документів, формування та розгляду заяв про визнання особою без громадянства, перевірки даних, зазначених у заяві та доданих до неї документах, ідентифікації особи, підготовки та надсилання запитів уповноваженим органам України та іноземних держав, оформлення та видачі довідки про звернення за визнанням особою без громадянства, видачі рішення про визнання особою без громадянства, підготовки матеріалів справи для надсилання структурному підрозділу ДМС з метою прийняття рішення про визнання особою без громадянства.
Працівники територіального органу/територіального підрозділу ДМС, які виконують функції з приймання документів, формування заяв про визнання особою без громадянства, у разі, коли особа не може власноручно скласти заяву про визнання особою без громадянства у зв`язку з неписьменністю або фізичними вадами, на її прохання складають таку заяву, про що на заяві робиться відповідний напис.
Пунктом 13 Порядку № 317 передбачено, що у разі виявлення під час приймання документів факту належності заявника до громадянства України або до громадянства іншої держави або виявлення факту, що особа визнана особою без громадянства іншою державою та має документ, виданий уповноваженим органом іноземної держави або статутною організацією ООН, що посвідчує особу без громадянства, та не подає офіційні документи, які свідчать про припинення таких статусів, а також у разі відмови особи, яка не має документів, визначених пунктом 20 цього Порядку, від надання письмової згоди на проведення опитування родичів, сусідів або інших осіб (не менше трьох), які можуть підтвердити факти, викладені в заяві про визнання особою без громадянства, або у разі відмови особи від надання своїх біометричних даних, параметрів територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС інформує заявника або його законного представника про відмову в прийнятті документів із зазначенням підстав такої відмови. За бажанням заявника або його законного представника відмова надається у письмовій формі.
При цьому за особою залишається право повторного звернення у разі усунення зазначених обставин.
Пунктами 14-16 Порядку № 317 визначено, що у разі подання особою, яка досягла 18-річного віку, документів з фотокартками проводиться верифікація особи шляхом встановлення тотожності обличчя особи із зображенням на фотокартці.
Працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС з використанням кваліфікованого електронного підпису та із застосуванням засобів відомчої інформаційної системи ДМС формує заяву про визнання особою без громадянства (в тому числі здійснює отримання біометричних даних, параметрів). Реєстрація зазначеної заяви здійснюється із застосуванням засобів відомчої інформаційної системи ДМС під час її формування.
Заява про визнання особою без громадянства заповнюється українською мовою, при цьому прізвище та ім`я особи зазначається українською мовою та латинськими літерами відповідно до правил транслітерації.
На прохання заявника або його законного представника внесення його прізвища та імені латинськими літерами може бути виконано відповідно до його написання у документах особи, виданих компетентними органами іноземної держави.
Після формування заяви про визнання особою без громадянства працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС друкує її та надає особі для перевірки правильності внесених до заяви відомостей.
У разі виявлення помилок у заяві про визнання особою без громадянства працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС вносить до неї відповідні виправлення.
Відповідно до п. 17 та 18 Порядку № 317, після перевірки заяви про визнання особою без громадянства особа власним підписом підтверджує правильність внесених до заяви відомостей про себе. Якщо особа через фізичні вади не може підтвердити власним підписом правильність таких відомостей, працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС робить відмітку про неможливість такого підтвердження та засвідчує правильність внесених до заяви про визнання особою без громадянства відомостей про особу власним підписом. У разі подання заяви про визнання особою без громадянства законним представником він власним підписом підтверджує правильність внесених до заяви відомостей про особу.
Після перевірки особою правильності внесених до заяви про визнання особою без громадянства відомостей про себе заява перевіряється та підписується (із зазначенням дати, прізвища та ініціалів) працівником територіального органу/територіального підрозділу ДМС, який прийняв документи та сформував заяву/допоміг у складенні заяви, та перекладачем (у разі, коли він залучався), законним представником.
Працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС сканує із застосуванням засобів відомчої інформаційної системи ДМС до заяви про визнання особою без громадянства усі документи, які подаються особою (п. 19 Порядку № 317).
Відповідно до п. 20 Порядку № 317, разом із заявою про визнання особою без громадянства особа подає документ, що посвідчує особу, або документ, що надає право на в`їзд або виїзд з держави, виданий іноземною державою (за наявності), документ, що засвідчує факт неперебування у громадянстві іншої держави, строк дії якого закінчився (за наявності), або інший документ, що підтверджує інформацію, викладену в заяві (документи, що підтверджують факт народження особи, перебування її у шлюбі, наявність дітей, навчання в освітньому закладі України або іншої держави, паспорт громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року, документи про роботу, отримання на території України медичної допомоги, про місце проживання, про право власності на житло або інші об`єкти нерухомості в Україні, довідки, видані органами місцевого самоврядування або державними органами, довідки з посольств іноземних держав або місць попереднього постійного та довгострокового проживання особи, а також з держав, громадянство яких мають члени її сім`ї, тощо).
У разі відсутності у особи, яка подає заяву про визнання особою без громадянства, зазначених документів та/або документів з фотокарткою (для особи, яка досягла 18-річного віку) за її письмовою згодою проводиться опитування родичів, сусідів або інших осіб (не менше трьох), які можуть підтвердити факти, викладені в заяві, та/або впізнати особу за фотокарткою.
Згідно пунктів 24 та 25 Порядку № 317, після прийняття до розгляду заяви про визнання особою без громадянства та доданих до неї документів працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС здійснює заходи з ідентифікації особи, яка звернулася із заявою про визнання особою без громадянства, та проводить перевірку поданих нею документів.
У ході перевірки поданих документів працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС формує матеріали справи у паперовій формі, перевіряє справжність поданих документів та відповідність їх оформлення вимогам законодавства, у межах своїх повноважень з`ясовує питання щодо наявності чи відсутності підстав для прийняття рішення про визнання особою без громадянства.
Отже, вказаними нормами чинного законодавства чітко регламентовано порядок звернення особи із заявою про визнання особою без громадянства та процедуру прийняття (формування) такої заяви, її розгляду та вирішення питання щодо прийняття рішення про визнання особою без громадянства або про відмову у визнанні особою без громадянства.
Дійсно, Постановою КМУ № 317 від 24.03.2021 було затверджено зразок відповідної заяви про визнання особою без громадянства та визначено необхідність звернення повнолітньої дієздатної особи до територіального органу/територіального підрозділу ДМС особисто.
Однак, колегія суддів звертає увагу на те, що положеннями Порядку № 317 чітко визначено алгоритм дій працівників територіального органу/територіального підрозділу ДМС при зверненні особи із заявою про визнання її особою без громадянства та визначено, що саме працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС з використанням кваліфікованого електронного підпису та із застосуванням засобів відомчої інформаційної системи ДМС формує заяву про визнання особою без громадянства (в тому числі здійснює отримання біометричних даних, параметрів). Також визначено, що реєстрація зазначеної заяви здійснюється із застосуванням засобів відомчої інформаційної системи ДМС під час її формування.
Крім того Порядком № 317, зокрема, пунктом 13, передбачена можливість територіального органу/територіального підрозділу ДМС у разі виявлення обставин, вказаних у зазначеному пункті Порядку, саме інформувати заявника про відмову в прийнятті документів із зазначенням підстав такої відмови. За бажанням заявника або його законного представника відмова надається у письмовій формі.
За обставин даної справи позивачка вказує на те, що вона у березні 2025 звернулась до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області в особі Індустріального відділу у місті Харкові ГУ ДМС України в Харківській області з метою подання заяви про визнання її особою без громадянства, однак у прийнятті заяві їй було відмовлено у зв`язку з ненаданням довідки про відсутність громадянства рф.
В подальшому у вересні 2025 позивач звернулась до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області в особі Індустріального відділу у місті Харкові ГУ ДМС України в Харківській області із заявою про прийняття документі на проведення процедури визнання особою без громадянства, в якій вона виклала обставини відмови у прийнятті працівниками територіального органу ДМС заяви про визнання її особою без громадянства та викладено прохання прийняти заяву та додані до неї документи на процедуру визнання особою без громадянства та видати довідку про звернення за визнанням особою без громадянства за формою, затвердженою Постановою № 317.
Вказана заява була розглянута Головним управлінням Державної міграційної служби України в Харківській області в особі Індустріального відділу у місті Харкові ГУ ДМС України в Харківській області (лист № 6321-1949/6321-25 від 24.09.2025) та замість визначення дати та часу прибуття позивачки до територіального органу ДМС для формування та подання заяви про визнання її особою без громадянства, позивачці було повідомлено, що у наданій до звернення копії довідки, яка видана посольством російської федерації в Киргизькій Республіці, встановлено, що в ній відсутня інформація про те, що ви не є громадянкою російської федерації. 
У зв`язку з цим позивачці було рекомендовано отримати та надати документ, що вона не є громадянкою російської федерації, оскільки ДМС не може надіслати відповідний запит до дипломатичної установи російської федерації, що свідчить про фактичну відмову відповідача у прийнятті документів ОСОБА_1 з підстав того, що вона вважається громадянкою рф.
Отже, з огляду на те, що заяву про визнання особою без громадянства за положеннями Порядку № 317 формує територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС з використанням кваліфікованого електронного підпису та із застосуванням засобів відомчої інформаційної системи ДМС, враховуючи твердження позивача про її особисте звернення до міграційного органу з метою подання заяви про визнання її особи без громадянства, за наслідком якого її було поінформовано про відмову у прийнятті документів, що не спростовано відповідачем у справі, зважаючи на звернення позивачки до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області в особі Індустріального відділу у місті Харкові ГУ ДМС України в Харківській області з проханням прийняти заяву та додані до неї документи на процедуру визнання особою без громадянства та видати довідку про звернення за визнанням особою без громадянства за формою, затвердженою Постановою № 317 через таке неприйняття при попередньому зверненні, зважаючи на фактичну відмову відповідача у прийнятті документів ОСОБА_1 із зазначенням підстав, передбачених п. 13 Порядку № 317, колегія суддів вважає, що в даному випадку відсутні підстави для висновку про порушення ОСОБА_1 порядку звернення із відповідною заявою про визнання її особою без громадянства, встановленого Постановою КМУ від 24.03.2024 № 317, як вказав суд першої інстанції, через те, що вона не зверталась до ГУ ДМС України із заявою про визнання її особою без громадянства у порядку визначеному Постановою № 317.
Фактичні обставини справи свідчать про відмову міграційного органу у формуванні за зверненням позивачки заяви про визнання її особою без громадянства та прийнятті відповідних документів від позивачки у зв`язку з тим, що є підстави вважати її громадянкою рф.
Колегія суддів звертає увагу на те, що за нормами Закону України № 3773-VI та Порядку № 317, загальна процедура визнання особою без громадянства складається, зокрема, з двох етапів: вирішення питання щодо прийняття документів у заявника (на вказаному етапі заявнику може бути відмовлено в прийнятті документів) та розгляд заяви про визнання особою без громадянства по суті, за результатом якого особа може отримати відповідний статус або їй буде відмовлено у визнанні особою без громадянства шляхом прийняття відповідного рішення.
При цьому як зазначалось вище, за положеннями п. 13 Порядку № 317, підставою для відмови у прийнятті документів у особи може бути обставина виявлення під час приймання документів факту належності заявника до громадянства України або до громадянства іншої держави. 
Однак в даному випадку відповідач, відмовляючи у прийнятті документів, не вказав на достеменно виявлений факт належності заявника до громадянства рф, а вказав лише на наявність підстав так вважати, що свідчить про необґрунтованість відмови у прийнятті документів ОСОБА_1 .
Відмова в прийнятті документів згідно п.13 Порядку у разі виявлення під час приймання документів факту належності заявника до громадянства України або до громадянства іншої держави або виявлення факту, що особа визнана особою без громадянства іншою державою та має відповідний документ, може застосовуватись у випадку очевидності та достеменно встановленого факту, зокрема, належності заявника до громадянства іншої держави, в даному випадку рф (наявність паспорта у заявника, тощо), чого на даному етапі не було встановлено. 
При цьому, суд зазначає, що факт розірвання позивачкою шлюбу 22.12.1992 на території рф безумовно повинен враховуватись відповідачем при розгляді заяви по суті, водночас, не є достатнім для відмови в прийнятті документів на початковому етапі.
Крім того як встановлено судом, позивачці було рекомендовано звернутись до компетентного органу іноземної держави та отримати документ, що вона не є громадянкою російської федерації
Вказане також свідчить про відсутність у відповідача достеменних відомостей про належність позивачки до громадянства рф.
При цьому, як встановлено судом, відповідачем не були прийняті до уваги доводи позивача про неможливість отримання нею відповідної довідки щодо належності чи неналежності до громадянства рф через повномасштабне вторгнення росії на територію України, а також не враховано положення п. 20 Порядку № 317, згідно з яким разом із заявою про визнання особою без громадянства особа подає документ, що засвідчує факт неперебування у громадянстві іншої держави, строк дії якого закінчився лише за наявності.
Згідно п.26 Порядку № 317, саме під час розгляду заяви про визнання особою без громадянства працівник територіального органу/територіального підрозділу, структурного підрозділу ДМС вживає необхідних заходів для збору інформації з місця народження такої особи, держав або місць її попереднього постійного та довгострокового проживання, а також з держави, громадянство якої мають члени її сім`ї.
У разі необхідності отримання більш детальної інформації про особу, яка звернулася із заявою про визнання особою без громадянства, працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС може ініціювати перевірку відомостей, викладених у такій заяві, шляхом відвідування заявника за місцем проживання та опитування осіб, які можуть підтвердити або спростувати інформацію, надану заявником.
З огляду на викладене колегія суддів вважає, що висновок відповідача щодо можливої належності позивачки до громадянства рф станом на даний час є передчасним, оскільки здійснений без належної перевірки відповідачем всіх обставин шляхом подання запитів, опитуванням осіб, витребуванням документів у інших державних органів тощо, а тому відмова відповідача у прийнятті документів ОСОБА_1 є протиправною.
Колегія суддів зазначає, що спосіб захисту має враховувати суть порушення, допущеного суб`єктом владних повноважень - відповідачем, а тому суд має обрати спосіб захисту права, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Суд також звертає увагу на те, що відповідно до ч. 3 ст. 23 Загальної Декларації прав людини, п. 4 ч. 1 Європейської Соціальної хартії та ч. 3 ст. 46 Конституції України кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, - яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.
Згідно з частиною 2 статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Велика Палата Верховного Суду в постановах від 29.05.2018 у справі № 800/341/17 і від 12.11.2019 у справі № 9901/21/19 зазначила, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до КАС України, у межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин, про захист яких вони просять, від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постановах від 13.02.2018 у справі № 361/7567/15-а, від 07.03.2018 у справі № 569/15527/16-а, від 20.03.2018 у справа № 461/2579/17, від 20.03.2018 у справі № 820/4554/17, від 03.04.2018 у справі № 569/16681/16-а та від 12.04.2018 справа № 826/8803/15, дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).
Європейський суд з прав людини неодноразово висловлював позицію з цього питання, згідно якої національні суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, непідтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об`єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору (пункт 157 рішення у справі «Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру» (Sigma Radio Television ltd. v. Cyprus № 32181/04); пункт 44 рішення у справі «Брайєн проти Об`єднаного Королівства» (Bryan v. the United Kingdom); пункти 156-157, 159 рішення у справі «Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру» (Sigma Radio Television ltd. v. Cyprus № 32181/04); пункти 47-56 рішення у справі «Путтер проти Болгарії» (Putter v. Bulgaria № 38780/02).
Поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Отже, дискреційними повноваженнями є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».
При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).
Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
У рішенні від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.
При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Отже, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 15.11.1996 у справі «Chahal проти Об`єднаного королівства» (заява № 22414/93) зазначив, що ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, її суть зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист (параграф 145).
Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (параграф 75 рішення Європейського суду з прав людини від 05.04.2005 у справі «Афанасьєв проти України»).
Як вже було зазначено вище, заява щодо визнання особою без громадянства повинна бути подана особисто заявником, що також узгоджується з необхідністю ідентифікації та/або встановлення особи заявника та отримання певного переліку персональних даних, що свідчить про передчасність зобов`язання відповідача саме прийняти заяву щодо визнання особою без громадянства.
Порядком № 317 передбачено певну процедуру прийняття заяви про визнання особою без громадянства, а також передбачені і інші підстави для відмови у прийнятті документів, ніж ті, правову оцінку яким надавалось судом апеляційної інстанції.
Враховуючи все вищезазначене у сукупності, з урахуванням ч. 1 ст. 308 КАС України, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову шляхом визнання протиправною відмови відповідача у прийнятті заяви ОСОБА_1 про визнання її особою без громадянства і доданих до неї документів та зобов`язання відповідача розглянути та вирішити питання щодо наявності підстав для прийняття та реєстрації цієї заяви, з урахуванням висновків суду.
За даних обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи не повно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, застосував до правовідносин, які виникли між сторонами у справі, норми права які регулюють саме ці правовідносини, однак зроблені судом першої інстанції висновки не відповідають фактичним обставинам справи, тому рішення суду першої інстанції у даній справі про відмову у задоволенні адміністративного позову підлягає скасуванню.
Інші доводи і заперечення сторін по справі, з урахуванням наведеного, на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.
Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, відповідно до вимог ст. 327, ч. 1 ст. 329 КАС України.
Керуючись ст.ст. 311, 315, 317, 321, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу задовольнити частково.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.04.2026 по справі № 520/31813/25 скасувати та прийняти нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати протиправною відмову Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області в особі Індустріального відділу у місті Харкові ГУ ДМС України в Харківській області у прийнятті заяви ОСОБА_1 про визнання її особою без громадянства і доданих до неї документів.
Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області в особі Індустріального відділу у місті Харкові ГУ ДМС України в Харківській області розглянути та вирішити питання щодо наявності підстав для прийняття та реєстрації заяви ОСОБА_1 щодо визнання її особою без громадянства, з урахуванням висновків суду. 
В іншій частині позовних вимог відмовити відмовлено . 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	З.Г. Подобайло 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	І.С. Чалий   М.О. Семененко