ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

27 травня 2026 року	Справа №160/7292/26 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Рищенко А. Ю. 
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

УСТАНОВИВ:

25.03.26 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 з вимогами:
- Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення 08.01.2026 грошової компенсації за невикористані:- 14 календарних днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2022рік; - 14 календарних днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2023 рік;-14 календарних днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2024 рік, -14 календарних днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2025 рік, -14 календарних днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2026 рік,
- Зобов`язати військової частини НОМЕР_2 виплатити ОСОБА_1 виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення 08.01.2026 грошової компенсації за невикористані:- 14 календарних днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2022рік; - 14 календарних днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2023 рік;-14 календарних днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2024 рік, -14 календарних днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2025 рік, -14 календарних днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2026 рік, 
Зобов`язати військової частини НОМЕР_2 виплатити ОСОБА_1 середній заробіток а весь час затримки розрахунку при звільненні з 09.01.2026 по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідачем при звільненні позивача не було проведено розрахунок – не було нараховано та виплачена компенсацію за дні невикористаної відпустки як учаснику бойових дій. У той же час позивач протягом всього періоду проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_2 дану відпустку не використовував. Тому при звільненні мав право на компенсацію за дні невикористаної відпустки за кожен рік проходження військової служби. Позивач, через свого представника звернувся до відповідача з питанням щодо підстав нездійснення виплати компенсації за дні невикористаної відпустки за кожен календарний рік проходження військової служби, а саме з 2022 по 2026 рік, проте відповідь Військової частини на зазначений запит не надходила. Вважаючи таку бездіяльність військової частини з невиплати позивачу при звільненні компенсації за всі дні невикористаної відпустки як учаснику бойових дій незаконною, звернувся до суду за захистом своїх прав.
Ухвалою суду від 27.03.2026 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, а також встановлено відповідачу строк для надання відзиву на позов та докази на його обґрунтування.
30.03.2026 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву в якому останній заперечує проти задоволення позовних вимог посилаючись на те, що позивач проходив військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період. Пункт 20 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не передбачає ні права на додаткову відпустку, ні права на компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки для військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації. Отже, під час проходження військової служби за призовом під час мобілізації, у позивача було відсутнє право на використання додаткової відпустки як учасником бойових дій, а також право на отримання компенсації за всі дні невикористаної додаткової відпустки.
06.04.2026 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив у якій вона заперечила обставини викладені у відзиві, у зв`язку з чим просила позовні вимоги Позивача, викладені в позовній заяві, задовольнити в повному обсязі
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору, суд встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини. 
ОСОБА_1 є учасником бойових дій, що підтверджується довідкою №1072 від 03.08.1994 року, виданою військовою частиною НОМЕР_4 , та посвідченням учасника бойових дій серії НОМЕР_5 , виданим військовою частиною НОМЕР_6 від 02.08.1998 року. 
ОСОБА_1 в період з 17.08.2022 по 08.01.2026 року проходив військову службу за мобілізацією у військовій частині НОМЕР_2 на посаді старшого штурмана запасного командного пункту. 
Наказом командира військової частини НОМЕР_2 №8 від 08.01.2026 ОСОБА_1 з 08.01.2026 виключений зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення у зв`язку зі звільненням у відставку за пунктом «а» (за віком – у разі досягнення граничного віку перебування на військовій службі) п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу»
У зв`язку зі звільненням з військової служби 08.01.2026 року ОСОБА_1 був виданий грошовий атестат за №102 з якого вбачається, що при звільненні позивачу не було нараховано та виплачено компенсацію за дні невикористаної відпустки як учаснику бойових дій.
20.02.2026 року представник ОСОБА_1 звернулась з адвокатським запитом до військової частини з проханням повідомити підстави для нездійснення виплати компенсації за дні невикористаної відпустки за кожен календарний рік проходження військової служби, а саме з 2022 по 2026 рік
Вказаний запит направлений на адресу відповідача засобами поштового відправлення, що підтверджується копією квитанції від 20.02.2026 та опису вкладення до цінного листа.
Відповідь Військової частини НОМЕР_2 на адвокатський запит від 20.02.2026 року в матеріалах справи не міститься.
Позивач, вважаючи таку бездіяльність військової частини НОМЕР_2 з невиплати йому при звільненні компенсації за всі дні невикористаної відпустки як учаснику бойових дій незаконною, звернувся до суду за захистом своїх прав.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, доводам позивача, викладеним в позовній заяві, та доводам відповідача, викладеним в відзиві на позов, суд врахував такі норми чинного законодавства, які діють на момент виникнення спірних правовідносин, та релевантні їм джерела прав.
Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-ХІІ від 25.03.1992 (далі Закон № 2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Згідно з пунктом дванадцятим частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» № 3551-XІІ від 22.10.1993 (далі Закон № 3551-ХІІ) учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Статтею 4 Закону України № 504/96-ВР від 15.11.1996 «Про відпустки» (далі Закон № 504/96-ВР) визначено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Відповідно до статті 16-2 Закону № 504/96-ВР учасникам бойових дій, інвалідам війни, статус яких визначений Законом № 3551-ХІІ, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Згідно з пунктом восьмим статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ від 20.12.1991 «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон № 2011-ХІІ) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону № 504/96-ВР. Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
У разі якщо Законом № 504/96-ВР або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.
У рік звільнення зазначених в абзацах 1 та 2 цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Абзацом третім пункту чотирнадцятого статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах 1 та 2 цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям - жінкам, які мають дітей.
Відповідно до підпунктів 17, 18, 19 п.14ст.10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною 1 цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів. В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.
В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.
Надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям - жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
Згідно з статтею 1 Закону № 3543-ХІІ особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
В особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпустки.
Однак, Законом № 2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку військовослужбовець набув за період проходження ним військової служби.
Водночас у разі невикористання додаткової соціальної відпустки протягом календарного року, в якому в особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.
Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо.
Разом з тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом дванадцятим статті 12 Закону № 3551-XII, пунктом восьмим статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ, статті 16-2 Закону № 504/96-ВР.
Відповідно до пункту 3 розділу XXXI «Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам», затверджений наказом Міністерства оборони України № 260 від 07.06.2018 (далі Порядок № 260), у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак, Законом № 2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.
Водночас у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.
Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки. Однак, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується законодавством.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі № 620/4218/18. 
З матеріалів справи вбачається, що Наказом командира військової частини НОМЕР_2 №8 від 08.01.2026 ОСОБА_1 з 08.01.2026 виключений зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення у зв`язку зі звільненням у відставку за пунктом «а» (за віком – у разі досягнення граничного віку перебування на військовій службі) п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу»
Даним наказом наказано виплатити грошову компенсацію за всі дні (доби) невикористаної щорічної основної відпустки за 2022-2025 роки, вказуючи про часткове використання військовослужбовцем щорічної основної відпустки у відповідних роках.
Таким чином, на час прийняття наказу командиром військової частини НОМЕР_2 №8 від 08.01.2026 про виключення позивача зі списків особового складу військової частини НОМЕР_2 та зняття з усіх видів забезпечення, відповідачем протиправно не проведено усіх необхідних розрахунків з позивачем, зокрема щодо нарахування та виплати йому грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2022 та 2026 роки.
Враховуючи вище викладене, суд може дійти висновку, що відповідачем протиправно не здійснено нарахування та невиплату ОСОБА_1 виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення 08.01.2026 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій в період з 2022 по 2026 рік.
Щодо позовної вимоги про зобов`язання Відповідача нарахувати та виплатити Позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 09.01.2026 по день фактичного розрахунку, суд зазначає наступне.
За частиною 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпП України передбачено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.
Так, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Як встановлено судом у день звільнення Позивача 08.01.2026 року, Відповідачем не було виплачено всі суми, що підлягали виплаті при звільненні, а саме грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій.
У зв`язку з чим, у Відповідача виник обов`язок відшкодувати Позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.
У постанові від 15 вересня 2015 року у справі № 21-1765а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Суд також звертає увагу на те, що Конституційний Суд України у Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237 КЗпП України, вказав на те, що згідно зі статті 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто, виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Таким чином, суд зазначає, що Позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Однак, стягнення такого середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є можливим за наявності двох умов, а саме: факту невиплати належних працівникові сум при звільненні та факту проведення з працівником остаточного розрахунку.
Як вбачається з матеріалів справи, станом на час звернення Позивача до суду з цим позовом, остаточного розрахунку із Позивачем ще не було проведено, тобто Відповідачем не було виплачено Позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій.
У той же час, згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеної у постанові від 24 жовтня 2011 року у справі № 6-39цс11, для визначення розміру середнього заробітку при звільненні мають враховуватись такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.
Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц зазначила, що визначаючись щодо розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати зокрема: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, для проведення розрахунків належної до виплати суми компенсації втрати частини доходів суд має, зокрема, встановити розмір недоплаченої суми, визначити істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника та період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості.
Водночас, суд зазначає, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
Таким чином, суд, вважає, що позовні вимоги в частині стягнення з Військової частини НОМЕР_2 на користь Позивача середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні, за відсутності факту проведення із Позивачем остаточного фактичного розрахунку, є передчасними, а тому задоволенню не підлягають.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідачем не доведено правомірності своїх дій у спірних правовідносинах.
За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що вимоги позивача є такими, що підлягають задоволенню частково.
Керуючись ст. 2, 6, 8-10, 13, 14, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
УХВАЛИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 , виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення 08.01.2026, грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2022 - 2026 роки 
Зобов`язати військову частину НОМЕР_2 виплатити ОСОБА_1 виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення 08.01.2026 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2022 - 2026 рік.
У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя А. Ю. Рищенко