Справа № 308/19451/25

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
12 травня 2026 року        місто Ужгород
Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:
головуючого судді     Хамник М.М.,
за участі секретаря судових засідань  Камілли В.Я.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору – Орган опіки та піклування: Виконавчий комітет Чопської міської ради, Військова частина НОМЕР_1 про встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини, -
В С Т А Н О В И В:
Позивач ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Дудурич Ігор Володимирович, звернулася до суду з позовною заявою в якій просить встановити факт самостійного виховання та утримання нею неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
В обґрунтування позовної заяви вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_2 позивачка народила сина – ОСОБА_3 . Після 22.02.2022 року позивачка разом з дітьми, як тимчасово переміщена особа, переїхала до м.Чоп Закарпатської обл. Будучи патріотично налаштованою громадянкою України самостійно ініціювала свою мобілізацію до лав ЗСУ до військової частини НОМЕР_2 , де проходить військову службу за мобілізацією з 15.03.2023 по сьогоднішній день.
Батько сина – ОСОБА_2 після початку повномасштабного вторгнення виїхав за межі України та згідно рішення суду м.Баутцен (Федеративна республіка Німеччина) від 09.08.2023 в справі №47Gs 762/23 взятий під варту. 
З 2023 року позивачка самостійно утримує та виховує сина, що підтверджується відомостями про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, актом обстеження умов проживання Чопської міської ради від 14.05.2025, довідками сімейного лікаря від 02.06.2025 про відсутність батьків дітей, довідками з навчальних закладів про відсутність батьків дітей.
17.06.2025 заявницею подано уповноваженому на звільнення командиру - командиру військової частини НОМЕР_1 рапорт про звільнення з військової служби відповідно до абз.6 п.3 ч.12 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Листом командира військової частини НОМЕР_1 від 26.06.2025 у звільненні заявниці відмовлено в зв`язку з відсутністю документа, який підтверджує, що особа самостійно виховує та утримує дитину (копія рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини), роз`яснено про можливість та необхідність встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини жінкою-військовослужбовцем в судовому порядку.
В зв`язку з викладеним, позивачка просить встановити факт самостійного виховання та утримання нею сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Ухвалою суду від 26.01.2026 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 19.02.2026 року.
Відповідач у підготовче судове засідання не з`явився.
20.02.2026 року до суду через підсистему «Електронний суд» надійшла заява позивачки про долучення доказів та підтвердження направлення її у відрядження.
18.03.2026 року представником позивача подано заяву, в якій зазначається, що позивачка не заперечую щодо закриття підготовчого судово засідання та розгляду справи по суті.
Ухвалою суду від 18.03.2026 року підготовче судове засідання було закрито та призначено судовий розгляд даної цивільної справи.
Відповідач в жодне засідання на стадії підготовчого провадження та судового розгляду не з`явився, хоча повідомлявся про час та дату засідання судом належним чином.
Треті особи без самостійних вимог щодо предмета спору – Орган опіки та піклування: Виконавчий комітет Чопської міської ради, Військова частина НОМЕР_1 явку своїх уповноважених представників у судове засідання не забезпечили.
Вирішуючи питання щодо можливості проведення судового розгляду за відсутності відповідача та третіх осіб суд виходить з наступного.
Відповідно до ч.1 ст.240 ЦПК України суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених частиною другою статті 223 цього Кодексу.
Водночас ч.ч.2, 3 ст.223 ЦПК України визначає, що суд відкладає розгляд справи з таких підстав:
1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання;
2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними;
3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи;
4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження;
5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники.
Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі:
1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки;
2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки;
3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник;
4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою.
У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення) (п.4 ст.223 ЦПК України).
Враховуючи те, що відповідач повторно не з`явився в судове засідання, про час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином. Крім того, враховуючи, що відповідач немає зареєстрованого місця проживання, останній також повідомлявся шляхом розміщення оголошення на веб-сайті Ужгородського міськрайонного суду. Заяв про розгляд справи без його участі або про відкладення розгляду справи на адресу суду не надходило. Відзив на позовну заяву відповідачем до суду не подано.
В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з підстав вказаних у позовній заяві. 
Заслухавши позивача, його представника, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, суд приходить до наступного висновку.
Як встановлено зі свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 08.06.2016 року, ІНФОРМАЦІЯ_3 народився ОСОБА_3 , батьками якого є позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 30.01.2024 року, яке набрало законної сили 05.03.2024 року, шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. 
З витягу з реєстру територіальної громади №2025/007808411 та №2025/007808411 від 12.06.2025 року, відомостей про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб №584 від 12.06.2025 року, акту обстеження умов проживання від 14.05.2025 року, встановлено, що ОСОБА_3 проживає за адресою: АДРЕСА_1 разом з матір`ю ОСОБА_1 . 
З Ордеру на арешт №47 Gs 762123 від 09.08.2023 року та відповіді на лист Заступника директора Департаменту консульської служби – начальника Управління консульської служби від 04.10.2023 року вбачається, що ОСОБА_2 на той час перебував під вартою та проведення відносно нього попереднього слідства у ФРН.
Довідкою від 02.06.2025 року підтверджено факт перебування на медичному обслуговуванні у КНП «Чопський центр ПМСД», а також зазначено, що саме мати дитини (позивачка) регулярно звертається за медичною допомогою. Батько дитини в лікуванні дитини участі не беру.
З довідки Чопської музичної школи Чопської міської ради Ужгородського району Закарпатської області №42-д від 10.06.2025 року встановлено, що ОСОБА_3 навчається в школі по класу скрипки, дитина завжди охайна, доглянута, активно приймає участь у концертному житті школи, виконує домашні завдання. Повний контроль за успіхами учня веде мати ОСОБА_1 , яка супроводжує дитину до закладу, спілкується з викладачами, іншими батьками, відвідує концерти, вносить оплату за його навчання. Батько дитини, ОСОБА_2 , в школу жодного разу не з`явився, на контакт з викладачами не виходить, успіхами сина не цікавиться, концерти не відвідував.
Відповідно до ч.1 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно ст.141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Частиною 2 ст.150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Відповідно до ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Законодавством визначено права та обов`язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою.
Відповідно до частин першої – четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Зазначена норма свідчить про те, що предметом договору є порядок здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Отже, навіть якщо один із батьків проживає окремо від дитини, на підставі цього договору він має здійснювати батьківські права та виконувати обов`язки, що очевидно полягає у вчиненні визначених договором певних дій, необхідних для виховання дитини, а не у повній відмові від них.
Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними.
При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини).
Так, у силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (стаття 25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 30 ЦК України).
Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом. Тому смерть, до прикладу, когось із батьків дитини є підставою для припинення їх обов`язку утримувати дитину.
Згідно із частиною другою статті 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання.
У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).
Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.
Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.
Оскільки в СК України встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.
Разом з тим, частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Доведення факту одноосібного виховання й утримання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самих дітей, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.
Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема, від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання й утримання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.
Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції ООН про права дитини, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у справі № 363/214/17-ц від 22.08.2018 р. прийшов до висновку, що перелік юридичних фактів, які підлягають встановленню в судовому порядку є невичерпним і у судовому порядку можуть бути встановленні факти, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Відповідно до ст.315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Отже, встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини має юридичне значення, серед іншого, як підстава для звільнення позивачки з військової служби.
Законом України від 11 квітня 2024 року № 3633-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» до Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» внесено зміни та пункт 4 частини першої статті 23 цього Закону викладено у такій редакції: не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 СК України.
Аналогічного змісту підстави для звільнення з військової служби викладені в абзаці сьомому пункту 2, абзаці шостому пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» зі змінами, внесеними Законом України від 11 квітня 2024 року №3633-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку».
Так, законодавець уточнив поняття «військовозобов`язані жінки та чоловіки [військовослужбовці], які мають дитину (дітей) віком до 18 років», тобто розширив перелік осіб, які мають право на відстрочку призову на військову службу під час мобілізації та/або звільнення з військової служби за наведених підстав. Таке унормування зумовлене обставинам, за яких такий вичерпний перелік підстав [за яких особа, яка виховує самостійно дитину (дітей) віком до 18 років, може оформити відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації та/або звільнитися з військової служби (у редакції до 18 травня 2024 року)] не враховував усіх наявних життєвих ситуацій, коли особа самостійно виховує дитину (наприклад: особа, яка розлучена та самостійно здійснює обов`язки по вихованню та утриманню дитини, у той час коли інший з батьків позбавлений фактичної змоги виконувати свої обов`язки; батько або матір не беруть участі у вихованні та утриманні дитини або зникли, проте не визнані судом безвісно відсутніми або такими, що позбавлені батьківських прав; якщо один з батьків перебуває на окупованій території і не може фактично виховувати та утримувати дитину тощо).
Диспозиція пункту 4 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та абзацу сьомого пункту 2, абзацу шостого пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» зі змінами містить імперативний припис стосовно того, що підстава для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та/або звільнення з військової служби особи, яка самостійно виховує та утримує дитину, має бути встановлена виключно за рішенням суду.
Іншого порядку встановлення такого факту законодавством України не передбачено, а про необхідність надання саме «рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини» дійсно міститься пряма вказівка в Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 року №560.
Тим самим законодавець надав право позивачу звертатись до суду саме з такою вимогою, хоча й встановлення такого факту прямо не передбачено нормами Сімейного кодексу.
У даному випадку, суд встановлює юридичний факт, як підставу для звільнення з військової служби позивача.
Суд враховує, що законом не визначено іншого порядку встановлення факту перебування неповнолітньої дитини на утриманні особи для оформлення відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та/або звільнення з військової служби, тобто, відсутній державний або інший орган, який уповноважений посвідчувати такий факт. 
Також суд бере до уваги що встановлення такого факту не позбавляє відповідача батьківських прав та не встановлює неможливість його участі у вихованні дитини в майбутньому.
Зважаючи на обставини встановлені судом, які підтверджуються дослідженими судом доказами, суд вважає доведеним в судовому порядку факт самостійного виховання та утримання матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП - НОМЕР_4 , неповнолітньої дитини – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню.
Керуючись статтями 76, 89, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд,
У Х В А Л И В:
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору – Орган опіки та піклування: Виконавчий комітет Чопської міської ради, Військова частина НОМЕР_1 про встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини - задоволити повністю.
Встановити факт самостійного виховання та утримання матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП - НОМЕР_4 , неповнолітньої дитини – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 .
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складання його повного тексту до Закарпатського апеляційного суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач:  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_4 , паспорт громадянина України № НОМЕР_5 , виданий органом 2101 від 19.03.2024 року, адреса місця проживання: АДРЕСА_2 .
Відповідач:  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_6 , паспорт громадянина України № НОМЕР_7 , виданий органом 8034 від 24.01.2022 року адреса місця проживання (останнє відоме): АДРЕСА_2 .
Повний текст рішення суду складено 12.05.2026 року.

Суддя Ужгородського
міськрайонного суду
Закарпатської області       М.М. Хамник