ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 травня 2026 року
м. Київ
справа № 727/12793/24
провадження № 61-4802св26
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач -    ОСОБА_2 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу адвокатки Бабічук Анастасії Степанівни в інтересах ОСОБА_3 на ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 31 березня 2026 року у складі колегії суддів Одинака О. О., Височанської Н. К., Кулянди М. І., 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу та просив суд стягнути з відповідача на користь позивача борг у розмірі 2 500 000,00 грн і судові витрати.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням від 26 березня 2025 року Шевченківський районний суд м. Чернівці позов задовольнив.
Стягнув з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 2 500 000,00 грн боргу за розпискою від 06 червня 2019 року.
Стягнув з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 7 570,00 грн. судового збору. 
Повернув ОСОБА_1 7 570,00 грн як 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову з державного бюджету. 
Рішення місцевий суд мотивував тим, що зміст розписки, що міститься в справі, свідчить про те, що 06 червня 2019 року ОСОБА_3 запозичив 2 500 000,00 грн. Розписка також визначає строк погашення цього боргу.
Встановив, що розписку від 06 червня 2019 року про отримання коштів підписав позичальник ОСОБА_3 , отже вона є доказом укладання договору позики, його умов та факту отримання боржником коштів.
Суд першої інстанції взяв до уваги надане до суду клопотання ОСОБА_3 від 10 січня 2025 року про визнання позову в повному обсязі, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі.
Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції
На рішення суду першої інстанції, 24 лютого 2026 року адвокатка Бабічук А. С. в інтересах ОСОБА_3 через підсистему «Електронний суд» подала апеляційну скаргу.
Ухвалою від 02 березня 2026 року Чернівецький апеляційний суд визнав неповажними зазначені у заяві ОСОБА_3 підстави для поновлення процесуального строку на апеляційне оскарження рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 26 березня 2025 року.
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення місцевого суду залишив без руху. Надав апелянту строк для усунення недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали.
Ухвалою від 31 березня 2026 року Чернівецький апеляційний суд відмовив у відкритті апеляційного провадження за скаргою ОСОБА_3 на рішення суду першої інстанції в цієї справі.
Ухвалу суд апеляційної інстанції мотивував неповажністю суб`єктивного характеру причин пропуску ОСОБА_3 строку на апеляційне оскарження рішення (фактичне не отримання поштової кореспонденції за зареєстрованим місцем проживання).
Апеляційний суд виходив з ненадання апелянтом доказів існування об`єктивних перешкод реалізувати право на апеляційне оскарження судового рішення у строк, встановлений законом, а також подачі апеляційної скарги після спливу більш ніж десяти місяців з дня ухвалення рішення у справі та неповажності підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі, поданій 10 квітня 2026 року до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд», адвокатка Бабічук А. С. в інтересах ОСОБА_3 просила ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 31 березня 2026 року скасувати та направити справу до апеляційного суду для відкриття апеляційного провадження.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Верховний Суд ухвалою від 28 квітня 2026 року відкрив касаційне провадження, витребував справу з місцевого суду, надіслав учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснив їм право подати відзив на касаційну скаргу. 
Підставою для відкриття касаційного провадження є неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права. 
У травні 2026 року справа надійшла до Верховного Суду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційну скаргу адвокатка Бабічук А. С. в інтересах ОСОБА_3 мотивувала тим, що в обґрунтування поважності причин пропуску строку звернення з апеляційною скаргою на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 26 березня 2025 року відповідач зазначав, що перешкоди для своєчасного звернення з апеляційною скаргою мали об`єктивний, непереборний характер і були зумовлені сукупністю обставин, які унеможливили як отримання копії судового рішення, так і доступ до інформації про його існування. При цьому ключовим фактором є обізнаність суду першої інстанції про неможливість вручення кореспонденції та невжиття ним передбачених законом альтернативних засобів інформування.
Зазначила, що апеляційний суд у своїй ухвалі застосував формальний підхід і обмежився констатацією факту направлення судової кореспонденції на адресу реєстрації та повернення її з відміткою «адресат відсутній». Однак такий підхід ігнорує обов`язок суду першої інстанції, який виник у зв`язку з його обізнаністю про систематичне неотримання відповідачем поштових відправлень.
Наполягає, що, незважаючи на цю обізнаність, місцевий суд не вчинив жодних дій, передбачених процесуальним законом на забезпечення реального інформування відповідача, а апеляційний суд погодився з тим, що цього достатньо.
Про існування оскарженого рішення відповідач дізнався лише на початку лютого 2026 року від свого племінника та не мав змоги самостійно ознайомитися з повним текстом рішення через блокування доступу до ЄДРСР, проте він вжив заходів для пошуку адвоката в м. Чернівці. 
З моменту фактичної можливості отримати повний текст рішення до подання скарги минуло лише 4 дні, що свідчить про добросовісність відповідача та максимальну оперативність. Заявник, який протягом 4 днів після фактичного ознайомлення з рішенням суду вжив усіх можливих заходів для його оскарження, діяв з максимальною добросовісністю, що повністю узгоджується з критеріями Європейського суду з прав людини щодо належної поведінки сторони.
Відзив на касаційну скаргу
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що у листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 та просив стягнути з нього 2 500 000,00 грн боргу.
20 січня 2025 року до суду поштою надійшла заява ОСОБА_3 від 10 січня 2025 року, у якій він повідомив, що дізнався про позов ОСОБА_1 про стягнення боргу. Повідомив, що дійсно брав кошти в борг, проте повернути не має можливості у зв`язку з війною. З позовом погодився та зазначив, що обов`язково все поверне як матиме змогу. Просив розглянути справу без його участі (а. с. 22).
Рішенням від 26 березня 2025 року Шевченківський районний суд м. Чернівці позов задовольнив.
Разом із супровідним листом місцевий суд 26 березня 2025 року копію рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 26 березня 2025 року направив на адресу заявника ОСОБА_3 (квартира АДРЕСА_1 ), яку зазначили сторони в позові та заяві відповідача від 10 січня 2025 року.
На це рішення суду першої інстанції, адвокатка Бабічук А. С. в інтересах ОСОБА_3 через підсистему «Електронний суд» подала апеляційну скаргу.
Апеляційна скарга містить клопотання про поновлення строку на оскарження рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 26 березня 2025 року.
Клопотання заявник мотивувала тим, що відповідач не перебував на території України на час розгляду справи місцевим судом, що підтверджує лист Державної прикордонної служби України від 12 лютого 2026 року про те, що відповідач в період з 01 січня 2019 року до 31 грудня 2025 року здійснював в`їзд на територію України 25 червня 2021 року та виїзд з України 09 серпня 2021 року.
Звернула увагу на те, що копію оскарженого рішення суд направив рекомендованим листом з повідомленням про вручення, яке повернулося до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».
Зазначила, що про ухвалення рішення суду від 26 березня 2025 року ОСОБА_3 стало відомо від племінника ОСОБА_4 , який є співвідповідачем у іншій справі про визнання договору купівлі-продажу недійсним, і отримання його представником матеріалів справи 10 лютого 2026 року. З цією справою відповідач ознайомився в суді 20 лютого 2026 року.
Оскільки відповідачу не було відомо про ухвалення рішення у цій справі, вважає, що є підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження, який має обчислюватися з 20 лютого 2026 року.
Чернівецький апеляційний суд своєю ухвалою від 02 березня 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 26 березня 2025 року залишив без руху та надав строк для усунення недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали. Запропонував заявникові надати обґрунтоване клопотання із зазначенням інших підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження. Попередив про наслідки невиконання вимог вказаної ухвали.
23 березня 2026 року на виконання вимог ухвали суду апеляційної інстанції від 02 березня 2026 року до апеляційного суду через підсистему «Електронний суд» адвокатка Бабічук А. С. подала клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 26 березня 2025 року.
Клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції мотивувала тим, що формальне надсилання кореспонденції не звільняє суд від обов`язку вжити додаткові заходи для реального інформування учасника справи, особливо коли суду відомо про те, що надіслана кореспонденція не вручена адресату. 
Зазначила, що місцевий суд не вичерпав наявний процесуальний інструментарій для належного інформування відповідача, що призвело до об`єктивної неможливості дізнатися про існування судового спору до ухвалення рішення.
Виходила з того, що з 2015 року відповідач постійно проживає за межами України в російській федерації. Відсутність його на території України підтверджується інформацією Державної прикордонної служби України. У зв`язку з запровадженням обмежень доступ до українських інтернет ресурсів на території рф закрито, а саме до офіційних веб-сайтів «Судова влада України» та Єдиного державного реєстру судових рішень. Також на нього не розповсюджуються вимоги щодо обов`язковості реєстрації електронного кабінету в ЄСІТС. Фізичне повернення в Україну для отримання поштової кореспонденції чи участі в судових засіданнях для відповідача є неможливим. Про ухвалення оскарженого рішення відповідач довідався лише у лютому 2026 року та через чотири дні відповідач подав апеляційну скаргу.
Вважає наведені обставини об`єктивно непереборними та такими, що унеможливили звернення з апеляційною скаргою в строк.
Чернівецький апеляційний суд своєю ухвалою від 31 березня 2026 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 26 березня 2025 року відмовив на підставі пункту 4 частини першої статті 358 ЦПК України.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
За пунктом 3 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження, про повернення апеляційної скарги, про зупинення провадження, щодо забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, про відмову ухвалити додаткове рішення, про роз`яснення рішення чи відмову у роз`ясненні рішення, про внесення або відмову у внесенні виправлень у рішення, про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про заміну сторони у справі, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремі ухвали.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Межі розгляду справи судом 
Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України суд касаційної інстанції скаргу розглядає за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Згідно з частиною першою, другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Частини перша, третя статті 406 ЦПК України передбачають, що ухвали судів першої та апеляційної інстанцій можуть бути оскаржені в касаційному порядку у випадках, передбачених пунктами 2, 3 частини першої статті 389 цього Кодексу. Касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанцій розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції.
Касаційна скарга задоволенню не підлягає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначають ЦПК України та інші закони України, які встановлюють зміст, форму, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.
Стаття 2 ЦПК України визначає, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно із частиною першою статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Застосування передбачених цією нормою правил залежить від виду процесуального строку. У разі, коли процесуальна дія не вчинена у межах строку, встановленого законом, суд може поновити його, якщо строк пропущено з причин, визнаних судом поважними.
Як слідує із статті 354 ЦПК України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.
Якщо в судовому засіданні проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.
Підстави для відмови у відкритті апеляційного провадження визначає у стаття 358 ЦПК України.
З огляду на пункт 4 частини першої статті 358 ЦПК України, якщо заяву не подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження будуть визнані неповажними, суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у порядку, встановленому цією статтею.
Отже, законодавець передбачив процедуру, яка має передувати відкриттю апеляційного провадження у разі перевищення процесуального строку на апеляційне оскарження рішення місцевого суду - особа має подати заяву про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження із зазначенням поважності причин його пропуску.
Норми, які регулюють строки подання скарг спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності.
Прецедентна практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) виходить із того, що, реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод (далі - Конвенція) щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (рішення ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції»).
Разом із тим, судові процедури мають бути справедливими (стаття 6 Конвенції), оскільки особа безпідставно не може бути позбавлена конституційного права на апеляційне оскарження рішення суду.
Питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, проте такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. 
Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (рішення ЄСПЛ від 26 квітня 2007 року у справі «Олександр Шевченко проти України», заява № 8371/02, рішення ЄСПЛ від 14 жовтня 2003 року у справі «Трух проти України», заява № 50966/99).
Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що для застосування положень пункту 4 частини другої статті 358 ЦПК України (яка передбачає, що суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржник у строк, визначений судом, не подав заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними) суду необхідно надати належну оцінку причинам пропуску строку на апеляційне оскарження, з`ясувати, чи є ці причини такими, що об`єктивно перешкоджали подати апеляційну скаргу у визначений законом строк, коли особа отримала відповідне оскаржуване рішення суду, тобто ознайомилася з його змістом.
Статті 127, 357, 358 ЦПК України не визначають конкретного переліку причин, що відносяться до поважних і можуть бути підставою для поновлення пропущеного процесуального строку. 
Між тим, суд апеляційної інстанції, керуючись верховенством права та основними засадами судочинства, повинен надати оцінку наведеним особою, яка подає апеляційну скаргу, обставинам на предмет поважності причин пропуску строку, встановити, чи є такий строк значним, та чи поновлення такого строку не буде втручанням у принцип юридичної визначеності з урахуванням балансу суспільного та приватного інтересу.
Поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржила судове рішення, та пов`язані з перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що підтверджені належними доказами.
Отже, вирішення питання про поновлення процесуального строку належить до дискреційних повноважень суду, і у кожній конкретній справі суд має ґрунтовно перевіряти, чи є обставини, на які посилається заявник, такими, що свідчать про наявність поважних причин для поновлення строку.
Поновлення строку на апеляційне оскарження судового рішення без доведеності поважності причин не забезпечувало б рівновагу між інтересами сторін та правову визначеність у цивільних правовідносинах, яка є складовою верховенства права, проголошеного статтею 8 Конституції України.
Необґрунтоване поновлення процесуальних строків на оскарження «остаточного судового рішення» є порушенням принципу res judicata (правової визначеності), про що неодноразово наголошувалося у прецедентній практиці ЄСПЛ.
Суд встановив, що ухвалою від 10 грудня 2024 року Шевченківський районний суд м. Чернівці прийняв до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів та відрив провадження у справі. Розгляд справи вирішив проводити в порядку загального позовного провадження та призначив підготовче судове засідання 15 січня 2025 року із повідомленням (викликом) сторін.
Судова повістка-повідомлення разом з ухвалою суду та копією позовної заяви з додатками, яка була направлена відповідачу за адресою: АДРЕСА_2 , повернулася до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а. с. 18б).
Підготовче судове засідання 15 січня 2025 року не проводилося у зв`язку з перебуванням судді у відпустці та відкладено на 11 лютого 2025 року, що підтверджується довідкою, складеною секретарем судових засідань.
20 січня 2025 року поштою до суду надійшла заява ОСОБА_3 від 10 січня 2025 року, у якій він повідомив, що дізнався про звернення ОСОБА_1 з позовом про стягнення боргу. Повідомив, що дійсно позичив кошти, однак повернути не має можливості у зв`язку з війною. З позовом погодився та зазначив, що обов`язково все поверне як матиме змогу. Просив суд розглянути справу без його участі. Конверт із заявою був направлений з поштового відділення м. Чернівці (а. с. 22, 23).
Будь якої іншої адреси листування суду не повідомив.
Судова повістка, яка була направлена відповідачу за адресою: АДРЕСА_2 , повернулася до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а. с. 24).
Підготовче судове засідання 11 лютого 2025 року не проводилося у зв`язку з перебуванням судді у відпустці та відкладено на 26 березня 2025 року, що підтверджується довідкою, складеною секретарем судових засідань.
Судова повістка, яка була направлена відповідачу за адресою: АДРЕСА_2 , повернулася до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а. с. 29).
Місцевий суд у підготовчому судовому засіданні 26 березня 2025 року ухвалив рішення про задоволення позову, виходячи з того, що відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про день, час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, до суду надав клопотання про визнання позову в повному обсязі та зазначив, що не може повернути борг через війну та обов`язково поверне кошти, як матиме змогу. Просив справу розглядати без його участі.
Копію рішення у справі від 26 березня 2025 року Шевченківський районний суд м. Чернівці разом із супровідним листом направив на адресу заявника ОСОБА_3 (квартира АДРЕСА_1 ), яка зазначена як у в позовній заяві, так і у заяві відповідача від 10 січня 2025 року.
Конверт повернувся до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а. с. 38).
Із справою адвокат Бабічук А. С. в інтересах ОСОБА_3 ознайомилася 20 лютого 2026 року, а апеляційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 26 березня 2025 року подала 24 лютого 2026 року.
Відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, суд обґрунтовано виходив з того, що апеляційна скарга подана 24 лютого 2026 року, тобто зі значним пропуском строку на апеляційне оскарження.
Вперше звертаючись із заявою про поновлення строку на апеляційне оскарження, ОСОБА_3 послався на те, що на час розгляду справи у місцевому суді та ухвалення рішення у справі він не перебував на території України, отже не отримав копію рішення, яку надіслав суд за його зареєстрованим місцем проживання з незалежних від нього причин.
Повторно звертаючись із заявою про поновлення строку на апеляційне оскарження, заявник зазначив, що надсилання судом поштової кореспонденції учаснику справи та її повернення із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» ще не свідчить про обізнаність особи із розглядом справи. Вважає, що саме на суд покладено обов`язок встановити таку обставину, а факт неможливості отримання копії судового рішення, зокрема із постійним проживанням за кордоном України, дає право на поновлення строку на апеляційне оскарження. Виходив з того, що має враховуватися саме фактична обізнаність із судовим рішенням у справі.
Колегія суддів погодилася з висновком суду апеляційної інстанції щодо неправильного тлумачення відповідачем норм процесуального права.
Так, у розумінні пункту 5 частини шостої статті 272 ЦПК України проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за зареєстрованим місцем проживання вважається доказом належного вручення судового рішення учаснику справи, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Аналогічний підхід застосований законодавцем й щодо вручення судової повістки, якою суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії (пункт 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України).
Із справи вбачається, що судові повістки та копія рішення, які були направлені відповідачу за місцем його реєстрації, що підтверджується довідкою Державної міграційної служби в Чернівецькій області від 22 листопада 2024 року, повернулись із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».
Частиною першою статті 131 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.
У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають електронного кабінету, за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому суду адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає, не перебуває або не знаходиться.
Справа не містить іншої відомої суду й учасникам справи адреси відповідача, на яку можливо б було здійснювати виклик до суду. 
Повідомлення суду або позикодавця позичальником про зміну своєї адреси матеріали справи не містять. 
Згідно з пунктом 82 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270 (далі - Правила), рекомендовані листи з позначкою «Судова повістка», адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою вручаються особисто адресату (одержувачу), а в разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів його сім`ї, який проживає разом з адресатом (одержувачем). У разі відсутності адресата (одержувача), будь-кого з повнолітніх членів його сім`ї за зазначеною на рекомендованому листі адресою працівник об`єкта поштового зв`язку інформує адресата (одержувача) за наявним номером телефону та/або вкладає до абонентської поштової скриньки повідомлення про надходження рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка».
Якщо протягом трьох робочих днів після інформування відділенням поштового зв`язку адресат (одержувач) не з`явився для одержання рекомендованого (реєстрованого) листа з позначкою «Судова повістка», працівник об`єкта поштового зв`язку робить позначку «адресат відсутній за зазначеною адресою», яка засвідчується підписом з проставленням відбитка поштового пристрою, порядок використання якого встановлюється призначеним оператором поштового зв`язку, і не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертає такий лист до суду.
Працівник Акціонерного товариства «Укрпошта» на довідках про причини повернення здійснив позначки: «Адресат відсутній за вказаною адресою» та засвідчено його підписом з проставленням відбитку календарного штемпеля, що вказує на дотримання Правил.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), а також Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б та від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19, зокрема, містяться висновки, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду.
У справі «Гарячий проти України» (заява № 43925/18) ЄСПЛ зазначив, що хоча загальна концепція справедливого судового розгляду та фундаментальний принцип змагальності провадження вимагають, щоб судові документи були належним чином вручені учаснику судового процесу, стаття 6 не заходить так далеко, щоб зобов`язувати національні органи влади забезпечити бездоганне функціонування поштової системи. Органи влади можуть бути притягнуті до відповідальності лише за ненадсилання відповідних документів заявникові. Той факт, що заявник, не отримав кореспонденцію, надіслану йому апеляційним судом, сам по собі недостатній для того, щоб стати аргументованою підставою для заяви про те, що були порушені його права, передбачені пунктом 1 статті 6 Конвенції.
Отже, доводи відповідача щодо необхідності враховувати саме фактичну обізнаність із судовим рішенням у справі та обчислення строку на апеляційне оскарження з дня ознайомлення представника Бабічук А. С. із матеріалами справ, є безпідставними.
Апеляційний суд обґрунтовано виходив з того, що до повноважень суду не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій (див.: постанови Верховного Суду від 16 травня 2023 року у справі № 340/2148/22, від 31 жовтня 2023 року у справі № 420/15100/20, від 31 січня 2024 року у справі № 215/6188/20).
Направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у цьому випадку суду. Подібний висновок міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17, Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б, від 21 січня 2021 року у справі № 910/16249/19, від 19 травня 2021 року у справі № 910/16033/20, від 20 липня 2021 року у справі № 916/1178/20, від 22 жовтня 2024 року у справі № 910/18480/20.
За таких обставин, з огляду на пункт 5 частини шостої статті 272 ЦПК України, судове рішення вважається належно врученим відповідачу.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними.
Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), постанову Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18)).
З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 463/13099/21 (провадження № 61-11609сво23), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
В апеляційній та касаційній скарзі відповідач посилався на те, що на час розгляду справи у місцевому суді та ухвалення рішення у справі він не перебував на території України, оскільки з 2015 року проживав в російській федерації, отже не отримав копію рішення, яка надсилалася судом за його зареєстрованим місцем проживання, з незалежних від нього причин.
Разом з тим, відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» декларування та реєстрація місця проживання (перебування) особи здійснюється з метою: 1) створення умов для реалізації прав особи, зокрема виборчих прав, права на участь у місцевому самоврядуванні, на отримання соціальних, публічних послуг, у випадках, передбачених законом; 2) ведення офіційного листування та здійснення інших комунікацій з особою; 3) використання знеособлених даних реєстрів територіальних громад для обґрунтованого розроблення органами державної влади та органами місцевого самоврядування програм економічного і соціального розвитку адміністративно-територіальних одиниць, визначення правомочності зборів жителів територіальної громади, для статистичних, наукових та інших потреб у визначених законом та актами Кабінету Міністрів України випадках.
З огляду на викладене колегія суддів звертає увагу на те, що ОСОБА_3 не знявся із місця реєстрації постійного проживання, отже, на нього покладені всі наслідки, які пов`язані із наявною реєстрацією місця проживання щодо ведення офіційного листування та здійснення інших комунікацій з особою.
Подібні висновки висловлені Верховним Судом у постанові від 11 лютого 2026 року у справі № 752/29764/21 (провадження № 61-1727св25).
З аналізу практики ЄСПЛ убачається, що поновлення строку на оскарження судового рішення може бути обґрунтованим та вважається співвідносним та виправданим стосовно неповного забезпечення принципу правової визначеності, у випадках, якщо: 1) недотримання строків було зумовлене діями (бездіяльністю) суду попередньої інстанції, зокрема, особі не надіслано протягом строку на оскарження судового рішення копію повного тексту рішення суду попередньої інстанції; 2) пропуск строку на оскарження обумовлений особливими і непереборними обставинами суттєвого та переконливого характеру.
Ураховуючи викладені вище правові висновки Верховного Суду та ЄСПЛ, а також обставини справи, зокрема щодо надсилання відповідачу рекомендованими листами з повідомленнями про вручення поштової кореспонденції суду, в тому числі і рішення суду першої інстанції, а також, зважаючи, що відповідач належним чином не обґрунтував обставин та причин неможливості забезпечити отримання ним поштової кореспонденції суду за адресою реєстрації, та не повідомляв суду про зміну місця проживання або місцезнаходження, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що наведені в заявах ОСОБА_3 підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 26 березня 2025 року є неповажними та виникли із суб`єктивних причин - внаслідок дій самого скаржника щодо неотримання поштової кореспонденції, яка надсилалася судом першої інстанції за офіційно зареєстрованим місцем проживання відповідача.
Таке тривале зволікання із реалізацію права на апеляційне оскарження не відповідає принципу добросовісного здійснення учасником справи своїх процесуальних прав та обов`язків, а також порушує принцип правової визначеності.
За встановлених в цій справі обставин апеляційний суд правильно застосував приписи пункту 4 частини другої статті 358 ЦПК України, за змістом якого суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржник у строк, визначений судом, не подав заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.
Інші наведені у касаційній скарзі доводи про порушення судом приписів процесуального законодавства не знайшли підтвердження у матеріалах справи, а тому підстав для скасування ухвали Чернівецького апеляційного суду від 31 березні 2026 року немає.
ЄСПЛ вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
На думку судової колегії судове рішення, що переглядається, є достатньо мотивованим.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
За таких обставин касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене судове рішення - без змін.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для розподілу судових витрат, понесених заявником у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 402, 409, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу адвокатки Бабічук Анастасії Степанівни в інтересах ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 31 березня 2026 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді: 	С. Ю. Мартєв   С. О. Карпенко   І. М. Фаловська